448 J. A. E s T L A N D E R. 



dade jättegrytor torde finnas, som på detta sätt tillkommit. Enligt det an- 

 dra alternativet kan man tänka sig tillgångsprocessen på två olika sätt. An- 

 tingen hafva jättegrytor uppkommit inunder den ismantel, som nnder glacial- 

 tiden öfvertäckte vårt lands yta, på så sätt att vattenbäckar, bildade på 

 isens yta genom den dagliga afsmältningen, nedstörtat i naturliga håligbeter uti 

 ismassan och genom densamma ned till det underliggande morängruset, hvars 

 stenigare beståndsdelar genom vattnets fallkraft försattes i roterande rörelse 

 och nedsvarfvade ett mer eller mindre djupt hål i berget, — eller också hafva 

 de tillkommit efter glacialtiden i de forsar och vattenfall, som dåvarande elfvar 

 och strömmar bildade." Det är lätt att visa det urslipningarna på det af- 

 tecknade berget icke kunna hafva uppkommit af vågsvallet. Visserligen äro 

 de liksom öfverallt i trakten af Villingö och sannolikt på hela vår sydkust*) 

 belägna åt hafssidan, men detta beror, som ofvan nämndes, på isströmmens 

 riktning. Det förnämsta skälet häremot är likväl utslipningarnas egen form, 

 ty i största delen af de skålformiga fördjupningarne är det svårligen tänkbart 

 att sten eller grus kunnat hållas qvar, och för de horisontala rännorna på af- 

 satsernas kanter är detta absolut omöjligt; de sistnämndas läge utestänger 

 dessutom, såsom redan ofvan framhållits, all tanke på deras uppkomst af våg- 

 svallet. Samma skäl gälla äfven mot teorin om postglaciala elfvar, utom det 

 att urslipningarnas uteslutande gruppering på ena sidan af det fritt stående 

 berget gör en sådan förklaring orimlig. 



Det återstår ännu att nämna några ord om det sätt, på hvilket isvatt- 

 net arbetat. För att förklara huru detsamma förmått åstadkomma så stora 

 nrslipningar i det hårda berget, antar Erdmann att det alltid arbetat med 

 tillhjelp af sten och grus, och Kjeriilf åberopar löparne eller „rivestene". 

 Men utom det att dessa stenar saknas i de flesta jättegrytor, samt att dessa 

 urgröpningar i berget stundom hafva ett botten, som mera liknar spetsen af 

 en trubbig kon, än segmentet af en sfer, kan en sådan förklaring icke passa 

 för de andra formerna. I de flesta skålformiga fördjupningar och i de ho- 

 risontala rännorna på afsatsernas kanter, samt isynnerhet i de vertikala rän- 

 norna, som sakna botten, hafva inga stenar kunnat existera, andra än de 

 som för tillfället passerade med vattenströmmen, och det är väl sannolikt att 

 denna ofta var full af grus och att ofta äfven små stenar nedföllo i isrem- 

 nan, men icke destomindre måste de anses såsom ett tillfälligt och mindre 

 väsendtligt moment vid utslipningen. Det är anniärkningsvärdt, att dessa 



*) En vederläggning af teorin om vågsvallet, åtminstone med afseende â den nuvarande 

 fördelningen af land och haf, borde lätt kunna ske genom undersökningar pä den Österbott- 

 niska kusten, der isströmmen gick från hafvet upp mot landet. 



