af flärdfri sed och redbart jiraktisk sträfsamliet. Husfadren hade stigit upp 

 till sin befattning*) i det lilla samhället från simpel borgare och viktualiehand- 

 lande, i hvilken egenskap han som „börjat med endast 8 plåtar på fickan", 

 genom lyckliga spekulationer på Stockholm och under ryska krigen, isynner- 

 het det af ISOS — 1S09, samlade en ganska betydlig förmögenhet. Mannens 

 anseende på orten framgår väl af benämningen „Nådendals kungen", hvar- 

 under den ståtlige och rike gubben var känd, men ledd af det gyllene ord- 

 stäfvet „lagom bäst", hvari hans fromma och anspråkslösa sinne älskade 

 uttrycka hela sin lefnadsvishet, stälde han aldrig sina önskningar högre än 

 att få se sina trenne söner såsom fastighetsegare bergade på egen grund. 

 Sedan han derfore åt de tvenne äldre, hvilka redan voro fullvuxne, då han 

 ingick nytt äktenskap, öfverlåtit stadsgården Hiilola i Nådendal och rust- 

 hållet Taimo i Masku, bestämde han^ att den yngste, i hans eget 60:de år 

 födde, med tiden skulle blifva herre på Ristmäki bördiga rusthåll i Reso socken. 

 Till dessa fadrens förhoppningar gjorde den ömma modren ett litet tillägg 

 af ungefärligt innehåll: att ju det ena ej borde hindra det andra. Ehuru 

 sjelf saknande all finare bildning, insåg hon, att också bokvett dugde till 

 något, då man ju derigenom kunde blifva både „skolprest" och „hofprest", — 

 kall. som i hennes ögon erhållit dubbelt värde, sedan en ung kyrkans tjenare**) 

 uppträdt som friare till hennes enda dotter, hvilken var betydligt äldre än 

 sonen. Med förtjusning märkte hon derföre den lilla raske piltens prediko- 

 lust, huru han klef upp på pallar och stolar, deklamerade, åbäkade sig efter 

 den tidens landspresters sed samt sålunda, enligt alla konstens regler, agerade 

 andlig talare. Sjelf ungt ännu, fröjdade sig modershjertat af föreställningen 

 att en dag få se sin älskling som pastor i någon församling, helst Nådendal 

 och Reso. Framtiden skänkte uppfyllelse åt hennes drömmar, om ock i 

 något ändrad form. 



Familjen flyttade, då husfadren på sin ålderdora blifvit orkeslös, från 



*) Tillgängen härvid var nog egendomlig och förtjenar anföras såsom en tidsbild. 

 En medsökande hade besvärat sig emot hans val, insinuerande bl. a., att han ej ens vore 

 skrifkunnig. Den missfirmade bemötte insinuationen helt enkelt dermed, att han med egen 

 hand ' afskref bönepsalmen för regenten, „Jag kommer för dig Herre" {N:o 320 i gl. ps.), 

 och begick saken så, att skriften kom under Gustaf IV Adolfs egna ögon. Någon tid 

 därefter återfick han sin originella inlaga, men nu af konungen sjelf påtecknad såsom 

 fullmakt till den ansökta tjensten. 



**) D. v. pastorsadjunkten, slutligen kyrkoherden i Sastmola G. J. Ingelius. Till 

 dennes son, kyrkoherden i Hvittis, mag. O. Ingelius, samt till Herr kapellanen i Nådendal 

 K. Dahlberg står närvarande teckning i skuld för mänga godhetsfuUt meddelade notiser. 



