staden ut till Ristmäki. Lâtora äfven oss här vika in för ett ögonblick. 

 Äro vi alla bekante med den Ijufva dragning-, som leder tanken åter till 

 ställen, der vi varit lycklige, så skall väl ingen förtycka honom, hvars 

 hågkomst och hvars hågkomster dessa ord äro egnade, att han så varmt 

 och så gerna talade om denna sin barndoms och ungdoms lugna fristad. 

 För fremlingens syn finnes der intet fängslande; för honom egde stället ej 

 sin like på jorden. Allt var här redan för gossens ujipfattning just så som 

 man kunde önska det, allt — från stenarna på backen till tapeterna i rummen, 

 från lekkamraterne i byn till den grånade fadren vid sin andaktsbok och 

 den bestyrsarama modren i sin enkla hvardagsdrägt eller, på kyrkodagar, i 

 den prydliga bindmössan. Dock nej! det skämtande minnet visste äfven 

 andraga en eller annan klagopunkt, från dessa länge längesen försvunna 

 dagar. Så t. ex. hade han funnit det särdeles påkostande att under vinter- 

 qvällarna, med sömntyngda ögon, högt föreläsa öfvermåttan långa kapitel ur 

 den finska familjebibeln, ur ToUesons och Nordbergs postillor; och icke mindre 

 tråkigt, att vid sin systers annars så kära besök i föräldrahemmet, vara 

 den som fick lof att vagga hennes små skrikhalsar till sömns. Men det 

 hjelpte ej att mucka, ty lika afmätt och noga som det gamla vägguret i 

 salen utdelade knäpp efter knäpp, voro punkt och pricka i alla familjemed- 

 lemmarnes åligganden bestämda. Enhvar skulle efter kraft och ålder göra 

 skäl för sig och nytta för det hela: sådan var första paragrafen i den förstån- 

 diga husmodrens ordningsstadga. 



Vill man rätt uppskatta de berörda och dylika husliga förhållanden, bör 

 man fatta dem som återbilder af ortens och tidens samhälleliga skaplynne. 

 Ristmäkiboarne voro ju en koloni från Nådendal; men så idylliskt lefdes då 

 ännu i den goda staden, att, efter trovärdig sägen, sjelfva dess honoratiores, 

 borgmästarn icke undantagen, plägade om morgnarna med stickstrumpan i 

 handen köra sina kor på betet. Och huru nitiskt man ifradc för sedernas 

 tukt och ärfda enfald, bevisas klart af det vid stadens gamla helsokälla 

 uppslagna vitesförbudet, för hvilken gäst det vara må, att hålla handen i 

 sidan, „emedan sådant endast visar skryt och öfvermod". Troligen afsåg 

 detta drakoniska stadgande förnämligast de sprättar, bokhållare och studenter, 

 hvilka från hufvudstaden då och då bevärdigade de oskyldiga brunsntijena 

 vid S:t Brigittas källa med sin närvaro. 



Från hemmets så patriarkaliskt styrda verld kom gossen under upptuktelse 

 af helt annat slag, då han vid 11 års ålder sändes till Åbo, för att efter 

 en förberedande kurs hos sin svåger, som var lärare vid katedralskolan, 

 intagas som elev i denna. Med allt det formtvång;, hvari han blifvit uppfostrad 



