förstod han ännu ej, hvad det var att lyda någon annan än sin moders ömt 

 allvarliga blick och kände ingen lust för boken. Den ålderdomssvage 

 fadren hade oförsigtigtvis allt för ofta kallat honom „Ristmäki herrn", att ej 

 denna titel, ständigt upprepad af tjenstefolket, skulle ingifvit det unga sinnet 

 en stor sjelfviskhet. Det ville i förstone mycket till att få bugt på honom. 

 Då lät svågern hemta „klobban" ifrån skolan och pröfvade dess verkan. 

 Ägan hade till påföljd, att pilten tvenne resor ger sig att storskrikande 

 springa till sitt 1 mil från Åbo belägna rusthåll. Hvilken uppståndelse nu 

 på Ristmäki! Alla tyckte, det var synd med den hurtige, glade gossen, 

 deras store favorit. Den gamle fadren grät och återtog i ett nu sitt redan 

 lemnade löfte, att sonen skulle få studera till prest. Endast modren, som af 

 princip hyllade den gamla satsen: „mitä kovempi koulo, sitä parempi pappi" 

 godkände ägan, och hennes beslutsamnia vilja vågade ingen i huset 

 motsätta sig. Kortomgodt, pilten återskickades hvardera gången, med strän- 

 gaste tillsägelse, att han måste lära sig lyda och arbeta. Han började verk- 

 ligen nu icke blott att läsa, men t. o. m. att läsa med lust, röjde lofvande 

 anlag, och blef snart lyckligen inexaminerad i den med skäl berömda katedral- 

 skolan. 



Alumnerne i den gamla inrättningen^ liksom i de flesta dylika i vårt 

 land, stod då förtiden i än högre grad uuder inflytelse af en särdeles lifaktig 

 kamratanda, än af lärarnes ofta nog till öfverdrift utmålade nit att föra ferlan. 

 Läseklasserna voro endast fem, men långt flera de grader och funktioner, 

 hvarje skolaris dessutom, halft privatim, halft publice, måste genomgå. Från 

 „skrabaristens" låga befattning att sopa golfvet, bära ved och hemta ris till 

 skolbehof, funnos många mellanstationer ända upp till „ostiariens" myndighet, 

 der han med klobban i hand vandrade den breda gången upp och ned, då 

 och då utdelande en klatsch till höger eller venster. Det påstående, hvilket 

 man stundom hör upprepas, och hvilket äfven eger sin sanning för en senare 

 tid, åtminstone i ett visst af våra publika läroverk, det nämligen, att flit 

 och hörsarahet emot lärarne icke gillades af den kamratliga opinionen, 

 bekräftades ingalunda af Geitlins erfarenhet. Icke förr än läxan var öfver- 

 läst, gaf han sig gerna ro att deltaga i de sedvanliga lekarne, isynnerhet 

 det så omtyckta bollspelet på Nummis eller Ryssbacken, men stod dock 

 alltid väl hos sina jemnårige. Tidigt gjorde han sig känd för goda insigter, 

 isynnerhet i de gamla språken, särdeles Latinet, som i rektor Elfgren och 

 konrektor Kyntzell hade nitiska och skickliga föredragare. För Strelings 

 grammatik och .Sjögrens lexikon fattade och bibehöll han lifvet igenom en 

 pietet, som nästan kom honom att glömma vetenskapens ständiga framsteg. 



