Efter välanvända skolår, med epitet af ,,juvenis optimae spei" inskrifven 

 1821 vid universitetet i Åbo som student af borealiska nationen, riktade 

 Geitlin sina första sträfvanden mot den akademiska parnassen. Hans vetgirig- 

 het, en gång väckt, kände inga gränser; i stället för den muntra gossen såg 

 man en år från år allt ifrigare läsvurm med ständigt upptagna tankar. 

 Studentlifvets fröjder lockade honom föga, och de som känt honom från ung- 

 domen intyga, att det först var i en långt senare period, hans lynne återtog 

 sin medfödda glädtighet. „Hvad månne han grubbla på bland sina många 

 böcker?", skall modren ofta ängsligt hafva frågat. Med all sin skarpsynthet 

 märkte hon ej, att sonens hjerta råkat i klämma, sedan den tid han kondi- 

 tionerade i det professorshus, der han äfven längre fram fann sin trogna 

 ledsagerska genom lifvet. Hvad modren och hvad alla andra sågo, det var blott 

 att han läste och läste. Hans håg drog fortfarande, liksom i skolan, till språk- 

 studier, företrädesvis de klassiska, hvilka inhemtades hos den originelle elo- 

 qventie professorn Wallenius och dennes adjunkt J. G. Linsé n samt adjunkten 

 i grekiskan A. G. Sjöström, hvars anseende nu stod lika högt, som det seder- 

 mera sjönk. Äfven i orientaliska litteraturen lästes under Fattenborgs ledning 

 till ett högre vitsord. Filosofiekandidatexamen presterades med de vackraste 

 betyg mot slutet af 1S26. Det efter sagde prof hos unge Apollosöner så 

 vanliga qvalet vid val af uteslutande sysselsättning med något enskildt veten- 

 skapligt ämne, slapp Geitlin heltochhållet. Ty redan dessförinnan hade 

 han gjort en exkursion åt ett specielt, ehuru utom kandidatexamensfordrin- 

 garna liggande kunskapsfält, hvilket snart erbjöd utsigter till en sjelfständig 

 bergning och derigenom blef bestämmande för hans närmaste litterära framtid. 



Studium af ryska språket och litteraturen utgjorde ännu på denna tid 

 en nyodling vid vårt universitet. Med d. 1 Maj 1818 hade dock den i 

 kungörelserna d. 10 April 1813 och d. 3 November 1817 utsatta dag infal- 

 lit, efter hvilken, såsom det stadgats, „ingen studiosus, eho det vara må, 

 finge till prestaståndet admitteras eller erhålla akademiskt vittnesbörd i afse- 

 ende å ansökningar om publik tjenst, med mindre han ådagalagt sig ega 

 erforderlig färdighet i ryska språket." Strängt i sig sjelft, blef detta påbud 

 till så mycket större fasa för de studerande, som det utlades och tillämpades 

 af ett tjenstenif, som söker sitt motstycke. Examinatorn nöjde sig icke med 

 att i betygen på det noggrannaste detaljera enhvars visade skicklighet eller 

 oskicklighet, utan uppträdde äfven inför allmänheten med långa och verkligen 

 skrämmande andraganden (mest införda i Muemosyue under åren 1821 flf.) 

 till bevis för sin älsklingssats: att först genom den nyuppfunna allmänneliga 

 embetsexamen „ryska språket blifvit satt i det förhållande en herrskande 



