8 



nations språk bör stå hos ett med denna nation förenadt folk". Ty, påstod 

 han, „ryska språket, såsom vårt moderlands språk, är icke någon enskild 

 lärogren, hvilken skulle (såsom t. ex. juridik, kameralistik o. s. v.) egent- 

 ligen höra till bildningen endast af någon viss klass samhällsmedlemmar; 

 det är en allmän medborgerlig kunskap, som gagnar alla bildade medbor- 

 gare, och är nödig och oumbärlig för många. Dess studium hörer följakt- 

 ligen med rätta till våra publika läroanstalter, så högre som lägre". Fåfängt 

 kämpade de tvenne tidskrifterna, A. J. Arvidssons Åbo Morgonblad och Mne- 

 mosyne emot dessa öfverdrifter, fåfängt våndades isynnerhet de stackars teolo- 

 gerne, hvilka sågo sin kurs förlängd med ett, som dem tycktes, för deras 

 kall alldeles främmande läroämne. Åt de senare svarades peremtoriskt, 

 „att ehuru en prest i egenskap af själasörjare, ej har behof af kunskap i 

 ryska språket, han likväl på den plats han i samhället innehar, icke bör 

 vara en sådan insigt förutan". Alla öfriga protester verkade blott derhän, 

 att exarainatorn utfärdade en skala, hvarefter den „erforderliga" insigten, 

 termin för termin graderades. Sålunda bestämdes antalet af sidor, som borde 

 läsas om vårterminen 1818 till endast 7 (följande höst 30, derpå följande 

 vår 50 o. s. v.), men det hade redan om höstterminen 1822 ökats till 258 

 och skulle först då det stigit till minst 800 blifva fixt. Hvad man än må 

 tänka om befogenheten af en slik åtgärd, visst är att densamma i examinan- 

 dernes leder åstadkom ett kapplopp att så fort som mlijligt hinna undan, 

 innan nästa termin med sina lavinlikt vexande fordringar fölle öfver dem. 

 Greitlin befann sig gentemot dessa nya akademiska förhållanden i ett 

 fördelaktigare läge, än mången annan kamrat. Det kom honom väl till pass, 

 att hau redan i skolan vida ordentligare än de fleste, gjort besked äfven 

 för de ryska läxorna. Han lyckades derigenom och genom flitigt begagnande 

 af privata lektioner redan i första terminen af sitt akademiska medborgarskap 

 genomgå det så fruktade, men oeftergifliga förhöret. Uppmuntrad af fram- 

 gången, tog han följande år mod på sig, att genom förnyade prof, tilloch- 

 med legitimera sig för vinnande af skolbeställningar i ryska språket, ehuru 

 en ansökan i sådant s}fte bar vatten, emedan han varit oerfaren nog att i 

 inlagan icke utsätta ortens namn. Då han än vidare år 1824 responderade 

 för en af Sjöstedt utgifven rysk disputation och dervid erhöll omdömet, att 

 hafva utmärkt sig „såväl genom ett hos oss och i våra studieförhållanden 

 ovanligt godt ryskt uttal som ock genom ett skickligt upptagande och om 

 sakkännedom vittnande vederläggande af opponenternes inkast", började hans 

 insigter i detta kunskapsstycke göra sig mer bemärkta. 



