Så stodo sakerna, då lektoratet i ryska språket genom inneliafvarens, E. G. 

 Ehrströms, utnämning till kyrkoherde blef ledigt. Skall jag djerfvas tänka 

 ditåt? denna fråga frestade dag och natt den unge, knappast till myndig 

 ålder hunne studentens sinne. I sin oro gick han för att höra sig före 

 hos den fina diplomaten, professorn och domprosten G. Gadolin, af hvilken 

 såsom på en gång inspektor för hans nation och kyrkoherde i Reso annex, 

 der Ristmäki låg, han kunde påräkna deltagande. „Herrn skall bereda sig 

 att söka tjensten, men tiga derom för alla" blef det klokt gifna och klokt 

 följda rådet. Hurtigt sammanskrefs nu, midtunder förberedelserna till examen 

 rigorosum, ett spécimen på ryska, — icke några torftiga „thèses quas", utan 

 en vidlyftig specialafhandling. Men då arbetet var färdigt, vaknade nya 

 betänkligheter. Wallenius, den i fakulteten och konsistorium så mäktige 

 Wallenius, visste intet af hela företaget. Mer än djerf skulle den nybörjande 

 akademiske skriftställare varit, som vågat författa och utgifva något, utan 

 att dessförinnan, om ock endast för syns skull, hafva inhemtat den nyckfulle 

 gubbens ofelbara mening. Geitlin, som alltid åtnjutit hans synnerliga gunst, 

 kände sig derföre så mycket mera obligerad till en uppvaktning, och blef 

 derigenom medspelare i en rätt komisk scen, med hvars förtäljande han 

 sedermera roat månget akademiskt samqväm. Tillgången var sådan. Efter 

 att vördnadsfuUt hafva inträdt till busen, framräckte Geitlin, med några lämp- 

 liga inledningsord, det renskrifna manuskriptet. Wallenius, som ej förstod en 

 rysk bokstaf, räckte efter ett hastigt genombläddrande manuskriptet tillbaka, 

 tog den allra surmulnaste min på sig, rynkande de väldiga ögonbrynen och 

 utstötte så, pekande mot dörren, med en stånkning, som tycktes komma ur 

 Tyfons håla, de föga uppmuntrande orden: „gå-å bort! gå-å bort!" Vid 

 det nu Geitlin långsamt jemkade sig att lyda anvisningen, såg han hur, den 

 halte professorn klef upp på en stol och från sin bokhylla nedplockade det 

 ena arbetet efter det andra. Då bördan var rätt stor och Supplikanten redan 

 satt handen vid låset, hörde han ropet: „ko-om tillbaka, ko-om tillbaka!" 

 Så skedde. De båda motspelarne nalkades hvardera från sitt håll det stora 

 bordet. Här uppstaplade Wallenius de nedtagna böckerna, uppslog den ena 

 efter den andra, visade gravitetiskt först på bladens venstra och så på deras 

 högra sida, allt medan han sade: „ser han detta är hebraiska och detta är 

 latin, detta är grekiska och detta är franska, detta är engelska" o. s. v. 

 Geitlin förstod antydningen, bugade sig djupt, gick hem och skref och 

 tryckte en latinsk öfversättning, sida mot sida, till sin ryska text. Så blef 

 också Wallenius karl att få ett ord med i laget; han underlät icke, när 

 disputationsprofvet i konsistorium bedömdes, att skänka det sitt nådiga bifall. 



