10 



Geitlin utnämndes kort derpå, 1826 |, till lektor. Fullmakten, utfärdad 

 i kanslers höga namn, innehöll dock en egendomlig klausul. Det hette 

 nämligen deri, att innehafvaren endast skulle uppbära half lön, tills han 

 „efter ett års vistelse vid universitetet i Moskva vidtagit utöfningen af denna 

 dess innehafvande tjenst, då han eger oafkortadt tillgodonjuta den lön och de 

 öfriga förmoner, som med tjensten förenade äro". Helt oformodadt blef 

 sålunda en resa till Ryssland nödvändig, men tillika så mycket angenämare, 

 som kansler, utan ansökan, tilldelat den nyssutnämnde lektorn ett af de åt 

 studerande anslagna ryska resestipendierna och derjemte ett helt års tjenst- 

 ledighet. .,Jag kan ej nånsin vara tillräckligt glad öfver lyckan att på 

 andras bekostnad hafva så många nöjen och så mycken nytta", skrifver han 

 sjelf i ett bref från denna färd, hvilken således icke var emot hans önskan. 



Det gälde att så fort som möjligt få askarna i ordning. Den 1 1 decem- 

 ber tog han sin kandidatexamen, disputerade påföljande 20:de pro gradu, till- 

 bragte julen i hemmet och begaf sig så, i början af år 1827, i sällskap 

 med 5 unge landsmän öfver S:t Petersburg, till Zarernes gamla stad, dit 

 ankomsten skedde den 25 januari. Här, i Moskva, bildade sig nu af ett 

 halft dussin tinske ynglingar det skämtsamt s. k. Zoffska bolaget med gemen- 

 samma studier, gemensam ekonomi, gemensamma muntrationer och närapå 

 gemensara kassa. Som likväl den af medlemmarne ingångne öfverenskom- 

 melsen att icke tala annat än ryska alltför ofta åsidosattes, flyttade Geitlin 

 eller, såsom han numera kallades, „Gavriil Andrejevitsch" till ett enskildt 

 logis, dit han, för bättre öfning i samtalsspråket, tog till sig i kost en 

 fattig rysk student. Hur allvarligt han sökte torkofra sina insigter, synes 

 af följande hans egna ord: „ifrån studerkammaren till auditorium, derprofes- 

 sorerne läsa, och derifrån tillbaka till studerkammarn, är den väg, på hvilken 

 jag oftast rör mig". Dock blefvo icke heller tillfällen till lärorika nöjen och 

 till utfärder i Moskvas historiska omgifningar lemnade obegagnade. Öfver- 

 hufvud genomandas hans under detta reseår med hemmet och kamrater 

 flitigt förda korrespondens af en oskrymtadt glad erkänsla för de förmoner, 

 som fallit på hans lott jemte en liflig åhåga att icke njuta medgången för 

 intet. En saknad tog dock ynglingasinnet djupt, den att icke få vara med 

 på sin egen hedersdag, vid promotionen den 10 juli 1827. O! huru bittrare 

 hade han sörjt, om han kunnat lyfta framtidens förlåt och skåda all den 

 fasa, hvarigenom denna hoppets lagerfest skulle blifva den sista, som firades 

 af den åldriga högskolan i Auras, kort derpå af skoningslösa lågor ödelagda 

 stad! Jag vet det väl, att många större minnen äro förknippade med denna 

 sista promotion i Åbo, då äfven Runeberg och Nervander emottogo symbo- 



