12 



Den sistnämnde nåclebevisniugen var dock i sjelfva verket ett dåligt 

 förebud. Geitlin hade, sen dess, genom 1828 års nya statuter, en e. o. 

 profession i ryska språket och litteraturen blifvit inrättad, förestått densamma 

 och hyste i anledning deraf vissa icke oberättigade förhoppningar. På högsta 

 ort hade dock den åsigt vunnit insteg, att nämnde befattning fördelaktigast 

 uppdroges åt en infödd Rysse. Geitlin erhöll således ringen^ men Sergei 

 Solovieff fullmakten på den ifrågavarande tjensten. Några muntra akade- 

 miska anekdoter blefvo förnämsta skörden af förste „ryska professorns" verk- 

 samhet vid Finlands högskola. 



En fördel för Greitlin medförde visserligen Solovieffs utnämning, såvida 

 han derigenom undslapp obehaget att stå i närmaste stöten eller vara främste 

 målsmannen för studier, hvilka hans företrädares trakasserier gjort motbju- 

 dande för ungdomen. Men då tillika hans fortkomst plötsligen syntes stängd, 

 beslöt han vid första tillfälle lemna den hittills med så mycken framgång 

 beträdda banan. När derföre efter Fattenborgs död (1831) den orientali 

 ska professionen tvenne gånger varit lediganslagen utan att erhålla sökande, 

 riktade han sina sträfvanden åt detta håll, — och det, såsom framtiden 

 utvisade, till gagn för såväl sig sjelf som vetenskapen. 



Vid vårt universitet hade af ålder de orientaliska (och dermed förenade 

 grekiska) studierna bedrifvits hufvudsakligen i teologisk syftning och hebrei- 

 skan utgjort deras både medelpunkt och periferi. Blott undantagsvis framstår 

 en eller annan sällsyntare förmåga, såsom t. ex. Clewberg, genom mer om- 

 fattande insigter i de med bibeltungomålet beslägtade, förnämligast arabiskan. 

 Den förste, hvilken hos oss bestämdt yrkat sagde studiers sjelfständigt veten- 

 skapliga betydelse, var P. Malmström, som dock redan 1795 återflyttade till 

 Sverige. Hans åsigt anslog och verkade, understödd af de tvenne samtidige 

 hebreerne G. Gadolin och Jak. Bonsdorff, derhän, att 1811 års nya stat 

 upptog i filosofiska fakulteten icke mindre än tvenne embeten i orientalisk 

 litteratur, nämligen en profession och en adjunktur, medan den exegetiska 

 bibeltolkningen fortfarande tillhörde teologerne. Fatteuborg, den nyvordne 

 professorn, hörde visserligen till den gamla hebreiserande skolan, och vå- 

 gade sig icke i arabiskan utöfver 8 fabler i Loqman. Men med större ifver 

 upptogo de yngre lärarne, adjunkter och docenter, mindre dock den vårdslöse 

 C. J. af Tengström, än den grundlige J. U. Wallenius och den spräng- 

 lärde K. G. Sjöstedt, arabiskan, hvari man finner dem hafva föreläst utom 

 grammatik och Loqmans fabler, äfven alqoran och Ahmed Arabsiades samt 

 t. o. m. Hariri, hvarjemte Sjöstedt är den förste, som hos oss ådagalagt 

 någon större insigt i persiskan. Genom 1828 års statuter indrogs väl adjunk- 



