u 



af år 1834 sin anhållan att orientaliska professionen måtte ånyo \ar(la till 

 ansökan kungjord. 



Men plötslig-t mulnade utsigterna. Vid samma konsistorii session, då 

 Geitlins inlaga föredrogs, väckte kemisten P. A. v. Bonsdorff motion om 

 orientaliska professionens indragning och sammanslående med den exegetiska, 

 som genom Sjöstedts då nyss timade död råkat blifva ledig. Se här första 

 symptomen af den sedermera kronisk vordna projektsjuka beträffande den 

 orientaliska professionen, hvilkeu så ofta derefter och intill våra dagar i en 

 eller annan form framträdt, men lyckligtvis alltid i hufvudsak blifvit häfven. 

 Framtidens opposition i ämnet skälig om hon vill vara vetenskapligt förnuf- 

 tig, långt ifrån att gå destruktivt till väga mot hvad vi redan ega, åter- 

 fordra äfven den orientaliska adjunkturen, och det med ränta eller ombildad 

 till en särskild lärostol för komparativ lingvistik med sanskrit i centrum. 

 Men återvändom till den hotande motionen. 



Von Bonsdorffs reduktionsförslag kunde naturligtvis icke hemta skäl för 

 sig ur de resp. vetenskapernas sanna behof, utan gick i sjelfva verket ut 

 på att återföra dem till en redan lemnad ståndpunkt, men det hvilade på 

 beräkningen att dymedelst göra en professorslön disponibel — för natur- 

 vetenskapligt ändamål, således i grunden på det folkeliga: „otez-vous que je 

 me place là''. Motionären var endast villrådig, antingen en profession i 

 medicinsk kemi eller i botanik borde intaga den lifdömdas ställe, men 

 bestämde sig dock slutligen „för att fria sig från beskyllningen af egoistiska 

 afsigter"^ för den senare. Inom konsistorium, som i icke färre än 9 sessioner 

 förehade förslaget (se prott. 1834, dec. 3, 29, 1835, jan. 17, 31, febr. 28, 

 mars 14, 28, apr. 11, 25), blef detsamma visserligen understödt af sjelfva 

 professorn i vältaligheten, som ville hafva botaniken föredragen den orienta- 

 liska litteraturen, emedan, såsom han sade, „ännu är det väl värdt att skåda 

 markens blommor, de der öfverträfta Salomo i hela sin österländska sultan- 

 prakt". Deremot förenade sig alla öfriga röstande, förnämligast på de af 

 de tvenne yngste ledamöterne G. Rein och J. J. Nordström, så sakrikt och 

 bindande framstälda grunder, i beslutet att förkasta den väckta propositionen. 

 Ja universitetets rektor, den principfaste Pipping, förklarade tillrättavisande: 

 „Också tillkommer det konsistorium, såsom varande endast en lagskipande 

 och administrativ myndighet, ingalunda att med reformer af universitetets 

 författning sysselsätta sig i andra fall, än då antingen utlåtande härom blifvit 

 af lagstiftande makten infordradt, eller ock särskildt tillstånd att med under- 

 dånig hemställan i hithörande ämnen till högsta ort inkomma, på förhand 

 blifvit vederbörligen utverkadt. 



