15 



Orientaliska professionen var räddad. Geitlins ansökan upptogs i kon- 

 sistorium, ocli det med påföljd, att han, efter vederbörligen aflagt och gilLadt 

 spécimen, utnämndes till embetet 1835 y^^. De förtjänster han, under 14 

 årig verksamhet på detta nya fält, såsom lärare och författare förvärfvade 

 sig om de österländska studierna vid vårt universitet, voro icke blott ioch- 

 försig framstående, men i viss mening epokgörande. Ty låter äfven tidigare 

 en, i jemförelse med den ursprungligen teologiserande, mer sjelfständigt 

 vetenskaplig uppfattning af dessa studier bemärka sig, så är det dock först 

 Geitlin, som gifvit stadgad tillämpning åt densamma. Det är sant, han 

 öfvergaf hvarken nu eller någonsin den pedagogiskt didaktiska riktning, 

 hvilken han från början af sin akademiska bana inslagit, och hans bemödan- 

 den gingo mindre ut på att intränga i forskningens aflägsnaste och högsta 

 frågor, än att utreda sjelfva grunderna, men detta skedde ingalunda af obekant- 

 skap med de förra, utan i den ofta uttalade öfvertygelsen, att endast genom 

 säker och klar insigt i de senare ett språkligt vetande eger värde och med- 

 för hvad han alltid i främsta rummet afsåg, verkligt gagn. 



Det är sjelffallet att dylika åsigter, uppburna af en sällsynt förmåga att 

 förtydliga och enkelt framställa äfven de svåraste ämnen måste göra Geitlin 

 till en lycklig lärare och föreläsare. Derföre var ock hans auditorium städse 

 flitigt besökt, helst hebreiskan då ännu ingick bland föredragningsämnena i 

 orientaliska professionen. De terminligen återkommande föreläsningarna vare 

 sig öfver Genesis, Davids psalmer. Salomos ordspråk, de mindre profeterne, 

 och isynnerhet Jobs bok, som med förkärlek tolkades, drogo så mycket hellre 

 äfven teologie studerande till sig, som professionen i exegetik, under mångårig 

 ledighet, bestreds af en högst underlägsen lärare. Den myckna tid, Geitlin 

 egnade åt hebreiskan, torde hafva varit orsaken dertill, att dess ännu instruk- 

 tivare syskonspråk, arabiskan, mer än man kunnat vänta af hans grundliga 

 insigter jemväl deri, fick stå tillbaka. Utom de första elementerna af gramma- 

 tiken föredrogos endast Loqmans fabler, Alqoran och Tusen och en natt, 

 medan, jemte andra grenar af Arabernes rika litteratur, deras så herrliga poesi 

 aldrig kom på dagordningen. Detta synes nog eget, då persiska språket och 

 litteraturen utgjorde ett af honom mycket omhuldadt föremål för både publika 

 och privata kollegier. Sannolikt ville Geitlin derigenom vinna en anknytnings- 

 punkt till våra mera kända indogermanska tungomål, på samma gång han 

 favoriserade ett ämne, hvilket han sjelf vid institutet i Petersburg specielt 

 inhemtat och såsom vetenskapsman med så mycken utmärkelse bearbetat. 



Hans författareverksamhet på det orientaliska gebitet rönte dock till en 

 början allt annat än erkännande. Med sällspord och oförklarlig hätskhet 



