16 



kastade sig eu pseudonym recensent i den ansedda ryska tidskriften Nordiska 

 biet öfver hans för professionen utg-ifna afhandling om Saadis Pendnâmeh. 

 Recensenten tyckes hafva varit någon yngre petersburgsk orientalist, kanske 

 äfven medlärjunge i institutet, hvilken harmats öfver de vackra betyg Ge it lin 

 hemfört från inrättningen samt hans på grund deraf vunna hastiga befordran. 

 Så falska anklagelserna äfven voro (t. ex. påståendet att begagnade hjelp- 

 källor, samt deribland t. o. m. Gladvins engelska öfversättning, afsigtligt 

 blifvit förtegade), qvarlemnade de dock för många år i Geitlins, väl till det 

 yttre lugna, men mycket ömtåliga sinne en nedslagenhet, hvilken ofta kom 

 honom att ångra, det han eftersträfvat en profession af det vidsträckta omfång 

 som den orientaliska, isynnerhet enligt 1828 års statuter, verkligen var. I 

 framtiden, då han redan lupit in i annan hamn, förklarade han ofta sig nästan 

 som en fånge hafva blickat mot något tillfälle att lemna ett område, der han 

 icke kunde finna sig fullt tillfresstäld. 



Under sådant förhållande blef det en så mycket större uppmuntran, då ett 

 par år efter det pseudonyma utfallet, Geitlins forne lärare Charmoy i den 

 parisiska Journal asiatique (1837, p. 354—357) på ett ganska gynsamt sätt 

 anmälde det ofvannämnde förstlingsarbetet. „Gette production de M. Geitlin", 

 säger han bl. a., „nous fait concevoir sur son compte les plus brillantes espé- 

 rances, elle nous donne même tout lieu de croire que ce jeune maître es 

 arts pourra un jour devenir un professeur des plus distingues, et répandre 

 parmi ses compatriotes de Finlande le goût et l'étude des lettres orientales 

 qui jusqu'ici y avaient été assez négligées". Dessa förhoppningar slogo in. 

 Geitlin koncentrerade med förnyad ifver sina forskningar på ett hittills vid 

 vårt universitet föga bearbetadt område, det persiska språkets och litteratu- 

 rens, der han tilhann sig ett också i utlandet aktadt namn. Af mindre bety- 

 delse och egentligen blott beräknadt för undervisningen, var det fragment 

 ur Firdusis berömda Schahnâmeli, hvilket han utgaf 1839. Men mot slutet 

 af samma år begynte han i dissertationsform publicera sin persiska gramma- 

 tik, hvilken ända till 1845 fortgående publikation steg för steg röjde den 

 mognade och sjelfständige vetenskapsmannen. 



Jag känner knappast någon skrift inom vår vetenskapliga litteratur, 

 hvilken blifvit af utländske fackmän flitigare begagnad och enhälligare lof- 

 ordad än Geitlins nyssnämda grammatik. Det må räknas som gunster af 

 slumpen blott, att de flesta äldre persiska språkläror voro så ovanligt klena 

 och att Lumsdeus stora och vigtiga i Calcutta 1810 tryckta enahanda verk, 

 hvilket också utgjort Geitlins förnämsta källa, redan då hörde till sällsynt- 

 heterna på den europeiska bokmarknaden, samt att Vullers enligt den mo- 



