17 



derna komparativa metoden affattade „Institutiones linguae persicae" blott hun- 

 nit påbörjas. Oberoende af alla dylika tillfälligheter, visade sig snart Geitlins 

 arbete genom sin utmärkta lämplighet för uuder\isningen, genom uppställnin- 

 gens och reglernas osökta enkelhet, genom träffande, till stor del antingen 

 direkt ur persiska originalskrifter eller ur hans lärares, den infödde Persern 

 Mirza Dschafars mun hemtade exempel och upplysningar, värdt de kompe- 

 tentaste domares uppmärksamhet. Efter sitt fulländande insändt till Dorn i 

 Petersburg-, rekommenderades det af honom först inför dervaraude vetenskaps- 

 akademi till halfva demidoffska priset, ehuru dock denna belöning, i brist på 

 för tillfället disponibla medel, utbyttes mot en i redogörelsen öfver årets 

 täflan införd mention honorable, och dernäst inför orientaliska mötet i Darm- 

 stadt. Icke långt derefter är det redan allmänt kändt i den lärda verlden. 

 Fleischer kallar det, i företalet till sin bearbetning af Mirza Ibrahims persiska 

 grammatik (1S49) „ein sehr empfehlenwerthes Werk". Mohl utlåter sig derom 

 i berättelsen öfver vetenskapens nyaste framsteg, införd i Journal asiatique 

 (P. XII; 1848): „C'est un livre fait avec soin, d'après les anciennes mé- 

 thodes, et bien approprié à l'enseignement élémentaire'", och Spiegel egnar 

 detsamma en utförlig anmälan i Allgemeine Litteratur-Zeitung (1848, N:o 148), 

 hvari det bl. a. heter: „denna grammatik hör till de mer praktiska arbeten 

 inom detta gebit, och det fägnar oss att kunna säga, att detsamma är den 

 obestridligt bästa af detta slag, som vi hittills ega". Huru arbetet derefter 

 och intill våra dagar hållit sig uppe, kan slutas såväl deraf att B ar b i sin 

 lärda monografi „Über den Organismus des Persischen Verbums" (Wien 

 1860) skänker Geitlins åsigter det största erkännande på grund af „jene 

 richtige Beurtheilung, die wir wiederholt an ihm zu ehren in dem Falle 

 waren", som deraf, att Vullers ännu i 2 upplagan af sina Institutiones 

 (1871) kallar den Ge i ti in ska grammatiken kortomgodt „liber valde com- 

 mendabilis". 



Åter stå vi vid en vändpunkt i Geitlins vetenskapliga lif, der vi se ho- 

 nom vika in på en annan bana. Hade han, oaktadt det nit och den framgång, 

 hvarmed han skötte den orientaliska professionen, aldrig i sitt inre känt sig 

 rätt värmd och lifvad af dess föremål, så tillkommo efterhand nya betänk- 

 ligheter af det noblaste slag. Han såg sig, först i entusiasm, sedan ock i 

 insigter, öfverträffad af en yngre vän och lärjunge. G. A. Wallin, redan 

 från barndomen tjusad af Orientens underfylda verld, hade numera med hela 

 sin starka själ hängifvit sig åt inhemtande af österlandets språk och litteratur. 

 Han blef Geitlins ej blott trägnaste discipel, men dagliga sällskap och för- 



