trognaste studiekamrat. Under gemensamma teoretiska och praktiska öfningar, 

 de senare understödde af en på Sveaborg stationerad tatarisk mullah, hvilken 

 ofta träifades i Geitlins hus, röjde sig snart, att Wallins vyer gingo långt 

 utom det vanliga. Bort till Arabiens öknar, ut bland Beduinerne! så ljöd 

 det maningsrop i hans inre, hvilket, vi veta det alle, förde hans gång till 

 ryktbarhetens, dock aldrig af honom sökta, höjder. Men orättvist vore att 

 glömma eller förtiga den verksamma del Geitlin hade deri. Det var han, 

 som skaffade Wall in tillfälle att i S:t Petersburg under ledning af Araben 

 Attantavi utbilda sina rika anlag och redan då högst ovanliga färdighet i 

 det med passion älskade arabiska språkets muntliga och skriftliga behandling; 

 det var förnämligast Geitlin, som lade sig ut, när det gälde att genom under- 

 stöd från universitetet möjliggöra Wallins resor i Orienten; det var han, 

 som med den bortavarande underhöll den trägna, sedermera partielt tryckta 

 brefvexling, hvilken under många år, så att säga, sammanband våra fjerran 

 bygder med Egypten, Palestina, Arabien, Persien, och för alla tider skall 

 bli en minnesskrift öfver en af de kraftfallaste. hängifnaste forskare, norden 

 frambragt; det var ock han, som med outtröttligt deltagande bevakade den 

 resandes intressen så i smått som stort. Slutligen, allteftersom åren ledo, 

 började han spana efter någon möjlighet att åt den ändtligen återväntade 

 vännen bereda en plats och en verksamhet i hemlandet. Geitlin beslöt att 

 sjelf gå åt sidan. 



Härmed har jag anfört det trovärdigaste och af Geitlin sjelf uppgifna 

 hufvudmotiv, som föranledde honom att söka sig öfver till den teologiska 

 fakulteten, der år 1846 den exegetiska professionen blef ledig. Att han, 

 såsom andre förmenat sig veta, dervid handlat endast ur synpunkt af den i 

 Åbo så vanliga praxis, hvarigenom professorer på äldre dar plägade vid läg- 

 ligt tillfälle tillgodose sina inkomster med något presteannex, är lika osanno- 

 likt som obevisligt. I sådant fall kan man nämligen ej förstå, hvarföre han 

 icke redan sökte transporten på 30-talet och före 1842, då samma befattning 

 jemväl var obesatt och dessutom ingen fans, som rimligtvis kunnat kompetera 

 med honom. Nu deremot egde man en motkandidat, en verklig, om ock 

 mindre än medelmåttig teologie doktor, hvilken efter ett 1838 misslyckadt 

 försök, gerna togs till nåder åter, då man önskade från den högvördiga 

 fakulteten utestänga en extraneus, som hvarken bar prestkrage eller teologisk 

 hatt. Att Geitlin i sjelfva verket varit den, som under många år uppehållit 

 undervisningen i gamla testamentets tolkande, förbisågs naturligtvis af dem, 

 som ej ville se. När han nu skref ett dugligt teologiskt spécimen, gick 

 det väl ej an att heltochhållet utestänga honom från förslaget, men tjensten 



