20 



obtingadt tro på en Öfver tidsstämningens fläktar upphöjd kollegial opartisk- 

 het. Tillochmed då Wallin, en så sjelfskrifven man, sökte orientaliska 

 professionen, gaf han honom rådet att icke lita på opinionens efemära gunst, 

 utan hellre bereda sig att „sätta hårdt mot hårdt; ty*', heter det vidare i 

 brefvet. ,,i den tid vi lefva måste man, för att icke förtrampas, taga ett 

 hårdt skal på sig. Då man ständigt ser, huru den som skriker mest och 

 gör stor affär af ingenting, tränger undan den duglige och fromt anspråks- 

 löse, vore den en narr, som ville lefva af idel anspråkslöshet". Äfven i 

 fakulteten, särdeles den filosofiska, hvars dekanus han var 1840 — 1841 och 

 1§4S — 1849, rönte han flera gånger en antagonism, som sårade honom; så t. ex. 

 då han i en liflig debatt beskyldes att reaktionärt kämpa för gamla Streling, 

 ehuru frågan i sjelfva verket angick en ganska god omarbetning af dennes 

 grammatik, samt isynnerhet, då han 1854, såsom adjungerad ledamot och 

 ende egentliga sakkännare, tillät sig bedöma en orientalisk disputation annor- 

 lunda än man önskat. Deremot skänkte honom hans långvariga befattning 

 såsom inspektor för Åbo- och sedermera Vestfinska studentafdelningen, 1838 — 

 1852, den verkligaste tillfredsställelse, enär han städse fann sig uppfriskad 

 och lifvad bland ungdomen, hvars aktning och tillgifvenhet aldrig vägrades 

 honom. 



Jemte sina närmaste embetsåligganden utförde Geitlin flera andra upp- 

 drag af universitetet eller det allmänna. År 1849 vald till prefekt för 

 mynt- och medaljsaralingen, hvilken då ännu ej hunnit ur dess efter Åbo 

 brand iråkade lägervall, bragte han densamma till ett välordnadt skick, Vid 

 raoskovska universitetets hundraåriga jubileum 1855 framförde han, såsom 

 deputerad från finska högskolan, dennas lyckönskan. Han orerade 1857 på 

 finska vid den jubelfest, värt universitet firade i anledning af kristendomens 

 införande. Utsågs 1 86 1 till ordförande i den bibelkomité, hvarom mera nedan- 

 före. Deltog i landtdagarne 1863—1864 och 1867 såsom komiterad för Rase- 

 borgs östra prosteri. Frågar någon efter hans „hållning" vid dessa våra 

 ständermöten, så har han sjelf med det goda samvetets hela frimodighet 

 uttalat sig i ett bref (1863) till en vän, hvarur jag ej anser otillständigt 

 att lemna följande utdrag: „Af tidningarna har du funnit, att jag icke sällan 

 uppträdt i saker, som ej äro öfverensstämmande med den stora majoritetens 

 åsigter, men ehuru ledsamt sådant varit, har jag icke kunnat undertrycka 

 min öfvertygelse, äfven med risk att anses konservativ, gå regeringens ären- 

 der m. m. Anseende för en ovilkorlig pligt att tala rent ut min tanke, har 

 jag icke ryggat tillbaka för hinder, som tidningsanmärkningar och opinionens 

 fläktar ställa i vägen för mången . . . Aldrig har jag dock af lust att oppo- 



