23 



V: 186, 280, Aktenui, T. III, IV. VI, VII). Han var Societeteus ordfö- 

 rande 1850—1851. 



De sista tio åren af sin lefnad tillbragte Geitlin, efter att 1862 eller 

 två år före sitt formella afskedstagande, hafva erhållit ansökt tjenstledighet, 

 i laudtlig- ro på sin beqväma, välbelägna prestgård i Esbo socken, som jemte 

 ett vederlag från Janakkala, utgjorde hans annexa. Han kände sig lycklig 

 att fritt och oberoende af embetstimmen, kunna disponera om sin tid och 

 sina sysselsättningar. De egentligen presterliga göromålen, för hvilka han 

 egde mindre fallenliet af naturen, lät han till det mesta skötas af vikarie. 

 Men sina vetenskapliga arbeten, särdeles dem, som rörde bibelkomiténs ålig- 

 ganden, bedref han med största ifver. Omgifven af ett utvaldt bibliotek, 

 sågs han tidtals lika trägen, som hade det gällt en examen. Dock må ingen 

 tro. att den lärde orientalisten och exegeten heltochhållet uppgick i blotta 

 fackstudier. Han följde noga med de mest dagligen från staden anländande 

 tidningarna och bibehöll städse ett redan i yngre dar fattadt tycke för läs- 

 ning af både utländsk och inhemsk skönlitteratur. Det hände mångengang 

 att en rätt intressant roman slukade upp hela natten för professor emeritus, 

 men då fick en så mycket längre morgonlur ersätta skadan. 



En annan rekreation, ocli något mer än som så, var för honom landt- 

 skötseln, hvari ,,Ristmäki herrn" sen ungdomen egde mycken och erkänd 

 förfarenhet. Under prestgården hörde ett icke obetydligt jordbruk, livilket 

 han yttermera utvidgade genom inköp af ett i rå och rör beläget hem- 

 man. Detta iordniugstäldes på det sorgfälligaste, ty det var, liksom de per- 

 siske prinsarnes apanagen, bestämdt att „tjena till sofvel" åt sönerna, då 

 gamla herrn och hans välförsedda visthus på prestgården icke mer funnes 

 till. Eftergifvande för de unge, raske jägarnes böjelse hade nämligen fadren, 

 sedan den lag om jordstyckning, för hvilken han sjelf voterat vid 1867 års 

 landtdag, utkommit, i den vackra Esbo skärgården för de sinas nöje inköpt 

 och bebygt några ofruktbara tunnland jord, der han dock måste befara, att 

 deras sommartrefnad framdeles skulle blifva ganska knapp och dyr, om de 

 icke egde att stöda sig på någon bättre kornbod än stället erbjöd, enär ju 

 arfvegodset Ristmäki låg alltför aflägse. För sin egen del ansåg han „Tall- 

 holms villan" för ett pojkstreck, en fantasi blott, men en fantasi, den han 

 älskade med de sinas kärlek och derföre ville göra bekymmerslös för dem. 



Geitlin var en sträng och klok hushållare, som väl förstod sig på 

 hvarje landtmannaprodukts granskning och användning. Han liknade häri, lik- 

 som föröfrigt i många stycken, de forne Åbo professorerne, hvilka uppburo en 

 del af sin aflöning in natura, och derie-enom ofta blefvo stora ekonomer. På äldre 



