ken kring 1750 var handlande i Åbo. Dennes son Johan Brunnerus blef 

 student 1763, magister 1772 och dog vid 30 års ålder som arkidiakonus 

 eller kaplan vid domkyrko svenska församlingen i Åbo 1783; hans hustru 

 Helena Katrina Dahlgren, afled likaledes i unga år. Af deras äktenskap 

 föddes den 10 November 1777 Jonas Brunnerus, slutligen lagman, hvilken 

 från inträdet på ämbetsmannabanan skref sitt familjenamn, med bortkastande 

 af den, såsom kändt, för Gustaf IV Adolf misshageliga latinska ändeisen, 

 först Brunér och derefter, sedan han 1840 blifvit adlad, af Brunér. Till 

 denne i lifvets och pligtens skiften mångbepröfvade man stod han, infor livars 

 lefnadsbild vi skola träda, i skuld ej blott för gåfvan af sin tillvarelse, men 

 hvad mera är, i skuld för det dyrbaraste fäderuearf, arfvet af redbara och 

 upphöjda grundsatsers föredöme. Sonens minne bjuder oss derföre att stanna 

 ett ögonblick vid fadreus, hvartill modrens och hemmets oskiljaktigt sluta sig. 



Redan i sin första ungdom värnlös och ensam lemnad, hade framlidne 

 lagman af Brunér tidigt fått inhemta den ovärderliga lärdomen att lita, näst 

 Gud, endast på sig sjelf och på egna sträfvandens allvar. Efter fulländade 

 studier, under Calonii ledning, af lagkunnigheten och genomgångna särskilda 

 tjenstegrader dels vid Åbo, dels vid Wasa hofrätt, befordrad 1805 till lands- 

 sekreterare i Kuopio, måste han vid ryska invasionen 1808 upplefva alla 

 krigets fasor, hvilka för honom blefvo ännu hemskare genom oron för en 

 ung makas och späd sons säkerhet. Sedan han sett staden, oaktadt Sandels 

 tappra försvar, eröfrad och sköflad, samt sin egen boning plundrad, flydde 

 han med de sina till finska hufvudhären och anställdes såsom t. f. fältsekre- 

 terare och öfverauditör i befälhafvarens kansli, samt åtföljde armén till Umeå. 

 På sin chef, landshöfding Wibelii förord nådigt hugnad med löfte om lands- 

 sekreteraretjensten i Carlskrona, men genom ryska truppernas tåg öfver 

 Qvarken hindrad från resan söderut, såg han sig tvungen att öfver Torneå 

 återvända till Finland, — en färd af den pinsammaste beskaifenhet. Då han 

 derefter, vid ankomsten till Åbo, fann landet i mindre hotadt tillstånd än 

 man vid armén föreställt sig, beslöt han att härstädes qvarstanna. Utnämnd 

 1810 till häradshöfding i Kymmene domsaga, då han bosatte sig i Borgå, 

 och derefter 1836 till lagman i Uleå lagsaga, tillvann han sig välförtjent an- 

 seende såsom en af våra skickligaste och humanaste jurister. Högaktad och 

 ärad i det offentliga, sökte och fann han dock i den husliga kretsen sin 

 högsta och renaste lefnadssällhet. 



De stränga embetsgöromålen kunde så mycket mindre göra lagman Bru- 

 nér likgiltig för familjelifvets väckelser, som han såg vid sin sida en huld 

 och älskad maka af rika naturgåfvor. Hon var F. M. Franzéns syster Sara 



