liga lif''. Några månader senare antecknas: „Jag läser nu för fjerde gån- 

 gen Vapenbröderna; om jag vore i Isidors ställe! om jag vore i Grekland 

 bara!"' Han kom slutligen så upp i sina svärmerier för krigaräran, att han 

 t. o. m. sjelf ville välja den militära banan. ,.Må blixten krossa mitt huf- 

 vud", utropar han en dag i Februari 1831, „om jag ej lemnar Novum testa- 

 mentum, Xenophon o. s. v. på båten och tar ned från Frans' bokskåp Ottelins 

 ryska grammatik och börjar på allvar lägga mig på matematiken, för att så 

 fort som möjligt komma in i kadetkorpsen. Dixi! jag vill trotsa ödet!" och 

 i påföljande Oktober: „Prosten" (hans lärare, om hvilken nedanföre) „talade 

 i dag med mig ett och hvarje, samt frågade hvad för väg jag ämnade gå? 

 Han föreslog prestväsendet. Men jag svarade: hörsamme tjenare! Till slut 

 bad han mig, då jag hvarkeu ville höra på det ena eller andra af det slaget, 

 att gå in vid diplomatiska korpsen i Petersburg. Parbleu! tänkte jag: mini- 

 ster plenipotentier m. m. vid Brittiska hofvet^ det låter möjligen höra sig. 

 Men — döden på ärans bädd är dock bäst af allt". Alla dessa planer vi- 

 sade sig endast som hugskott, illusioner utan något rotfäste i gossens fysiska 

 och psykiska naturanlag, och än mindre i hans uppfostran, hvilken, så höge- 

 ligen egnad att utbilda hans receptivitet för allt godt och skönt, i ovanligt 

 ringa grad gaf väckelse till den sinneshurtighet, som i gosseåren endast raska 

 lekar och kroppsöfniugar pläga fostra. Också besegrade de trägna skolkammar- 

 studierua snart dessa en uppeldad fantasis kraftbeslut. 



De strängare bokliga kunskaperna inhemtades under ledning af en enda 

 lärare, lektorn och prosten, slutligen utnämnde domprosten K. El. Alopaeus. 

 Gymnasium i Borgå stod nämligen, i följd af derstädes inritade mångahanda 

 sjelfsvåld, på denna tid så lågt i allmänna meningen, att äfven på orten bo- 

 satta förmögnare föräldrar, ja t. o. m. gymuasilärare, föredrogo att låta sina 

 söner enskildt undervisas, hellre än att blottställa deras seder och framtid 

 för den publika inrättningens unkna luft. Lagman Brunérs och hans makas 

 allvarliga grundsatser bestämde dem så mycket lättare för detta steg, som 

 deras hus var nära förbundet med den Alopaeiska slägten och dessutom 

 lektor Alopaeus, genom länge bedrifven publik och privatinformation vunnit 

 anseende som en lycklig pedagog. Då redan den äldre sonen imder hans 

 auspicier blifvit student, öfverlemnades den 10 år yngre med fullt förtroende 

 åt samme lärares uteslutande och i allt bestämmande handledning. Emeller- 

 tid hade lektor Alopaeus börjat tröttna vid undervisandets mödor och hans 

 hog nu vändt sig till de konsistoriella göromålen, hvadan läxorna icke sällan 

 kommo på otroligt slarf. När man hör, att de i veckotal icke upplästes 

 och undersöktes, utan endast påspäddes, och tillika finner i gossens dagbok 



