noggranna uppgifter på de böcker och kunskapsstyckeu lian genomgått på 

 egen hand, måste man anse honom till ganska väsendtlig grad för autodidakt. 

 Hans goda hufvud och stora hemflit verkade dock derhän, att han redan vid 

 nyssfylda 16 år med framgång bestod sitt första akademiska prof (1 832 |i), 

 medan en hans meddiscipel stannade vid sina oförhörda pensa, utan att orka 

 fram ens till studentexamen. 



„Således liber studiosus!" detta utrop utgör hela den reflexion, Brunér 

 nedskref på den dag han berättigades bära lyran. Student! ja, hvem har 

 väl hunnit så långt i konsten att glömma, att han ej minnes den outsägliga 

 tjusning, hvarmed han förste gången hörde sig helsas med detta ord, detta 

 namn, denna den vacki"aste och betydelsefullaste af alla titlar? Att hafva 

 skoltvånget bakom sig, att få med fri och öppen blick skåda in i lifvet, att 

 få följa egen kallelse och prof va egen tankes vexande vingar, sehär! hvad 

 studentbrefvet tillförsäkrar sin innehafvare. Dubbelt dyrbart måste ett sådant 

 prerogativ blifva för dem, hvilka^ såsom Brunér, ej behöfva se det inskrän- 

 kas af materiella bekymmers gärden, men trefaldt dyrbart för dem, hvilkas 

 ungdomshog, såsom hans, så djupt som hans, känner de behof, som förädla 

 menskoanden ocli lyfta honom uppåt. 



Af kamratlifvet, särdeles i den utsträckning dess begrepp så ofta fattas, 

 äfvensom öfverhufvud af sällskapliga nöjen, så lätt dylika stodo honom till 

 buds, anslogs Brunér föga eller allsicke; hans sinne var alltför medite- 

 rande att kunna öppna sig för stundens löjen. Enskildt undervisad i hemmets 

 stilla krets^ egde han dessutom inga förtrogne från sin första utvecklings- 

 period, och största delen af de s. k. „närmare bekantskaper "^ som slötos 

 kring bålarna vid de då ännu sedvanliga majkalasen, hade säkert snart för- 

 gätits, derest icke märkena i studentkatalogen erinrat om deras tillvaro. 

 Hans nästan jungfruligt blyga väsen och behagliga yttre, i förening med 

 den frisinnade modération, som alltid och fortfarande utmärkte honom, samt 

 en för dessa tider sällsynt beläsenhet i humaniora, kunde deremot ej förfela 

 att tillvinna honom vänskap och sympati af alla, till hvilka han under årens 

 lopp kom i intimare förhållande. Någon allmännare uppmärksamhet, äfven 

 bland sina lärare, väckte likväl den tillbakadragne studenten, efter det han 

 1834, under mottot „skall jag våga det" (ur Hamlet), till Nyländska af del- 

 ningen, hvars samfund han tillhörde, inlemnat och prisbelönats för en samling 

 skaldeförsök. Man började hos honom, Franzéns systerson, ana poetiska 

 anlag af framtidshopp. 



Jag har varit ganska tveksam om den rätta uppfattningen af Brunér s 

 begåfning för diktens konst. Förtjenar derom nämnas annorlunda än antyd- 



