ningsvis, så synes det böra ske här, vid hans öfvergång- från yngling till 

 man; ty det är då vi brytas mot det ena eller andra hållet. Hans hog var 

 varm, ja steg så lätt ända till hänryckningens temperatur, han brann af 

 längtan mot en högre verld, en anad verld af idel ljus och harmoni, han 

 brann af längtan att i sången kunna gjuta ut sitt öfverfylda inre. Ty, säger 

 han i sin dagbok, „du som söker det sköna, du skall icke finna det i lifvets 

 verklighet, det finnes blott i skaldens drömmar. O! den som vore en af 

 dessa högt begåfvade dödlige. O! den som hade blott en ringa, ringa del 

 af denna höga skänk, den vore salig"; och åt dylika reflexioner hängaf han 

 sig ofta. Men låg i allt detta, låg i denna sinnesriktning något annat och 

 något mer, än en i de s. k. tonåren mycket vanlig och derföre vanligtvis 

 för framtiden betydelselös böjelse för känslosamt svärmeri? Jag skulle obe- 

 tingadt svara: nej I intet mer och intet annat! om ej sjelfva denna stämnings 

 uthållighet hos honom tydde på en djupare grund. Redan i barndomen hade 

 han lekt med lyran; under hela sin studenttid och flera år derefter syssel- 

 satte han sig ifrigt med poesi och poetiserande, hvaraf produkterna, såvidt 

 jag känner dem, ingått dels i den nämnda till det mesta blott i handskrift 

 bevarade diktsamlingen, dels i Helsingfors tidningar under signaturen — r 

 (enl. hans dagbok d. 17 Oct. och 6 Nov. 1834) och Borgå tidning för 1838 

 under signaturen: .... och — tis (se N:o 5, 6, 7, 102); såsom äldre älskade 

 han att i metrisk omklädnad återgifva de romerska skalderna; i allt livad 

 han skrifvit, äfven i obunden form, använder han gerna ett bildrikt uttryck. 

 Kunde ett djupt och innerligt ..jag borde'-, kunde, så att säga, pligtkän- 

 slan mot allt skönt och skärt göra skalden och skänka hans fritt skapande 

 förmåga, skulle Brunér utan tvifvel intagit ett mer bemärkt rum som sådan. 

 Såsom det nu är, saknar hans diktning visserligen icke helt och hållet toner 

 af ett omedelbart och friskt anslag, hvarpå kunde såsom exempel anföras 

 sången „Den fångna siskan-' (i B. T. 1838) eller kanske följande strofer 

 ur den för hans lyra ovanligt muntra, beskrifningen af „Vintern" och dess 

 behag: 



I vinterqvälleu, o! livad fröjd 



Att blicka upp mot himlens höjd, 



Der månens gyllne skifva blänker. 



Der Karlavagnen körer upp 



Sitt eldspann, Polens stjerna sänker 



Sitt klara öga ned, en grupp 



Af norrsken uppå fästet dansar 



Och strör kring hvalfvet gyllne kransar. 



