10 



Hur trefligt att vid brasans sken, 

 Då dagens fackla slocknat ren 

 Och qvällen kommit, makligt dricka 

 Sitt thé och i ett verk, man fått 

 Från pressen nyss, förnöjsamt blicka, 

 Af Cooper, Ingermann, af Scott. 

 Och ut i stjerneqvällen sedan! 

 Ty himlens lampor brinna redan. 



O! vinter, du min goda vän 

 Af gammalt är. Jag minnes än, 

 Hur fordom jag i morgonstunden 

 Försökte skaran eller skrann 

 På kälke, och den lilla hunden 

 Sprang derbredvid. Hvad nöje fann 

 Jag ej deri, och ännu funne 

 Kanske, — om jag blott dermed hunne. 



Men grundstämningen i hans poesi är dock denna namn- och gestalt- 

 lösa trånad, som bortom verklighetens gränser, i det oändligas blånande rym- 

 der, söker mbilderua för det sköna, och sålunda dömer sig sjelf att famna 

 skyn i stället för den från himlen nedstigna gudinnan. Brunér kunde ej 

 undgå denna erfarenhet, och derföre klinga hans „Accorder" (B. T. 1838 

 N:o 5), icke utan vemod, så: 



Oro, som i sinnet bäfvar, 

 Längtan, vaknande ibland. 

 Hän du manar, hän du sträfvar 

 Till ett fjerran anadt land. 



Tag mig sång på dina vingar! 

 För mig upp på stjernors sken! 

 Fri jag öfver jorden svingar. 

 Dikten mig förklarar ren', 



SkaldeU;, hän i drömmen buren. 

 Med sitt inre öga ser 

 Himlens under, och naturen 

 Öppnar honom sin mystér. 



