11 



Rik han äger bildningsgåfvan, 

 Och eu verld med den han har, 

 Den här nere, den der ofvau 

 Fri hans ande genomfar. 



Fåfängt, ack! hos mig dock höjer 

 Sångens drift sin låga flygt, 

 Ej hos mig dess genius dröjer, 

 Luftslott i dess ^erld jag byggt. 



Evigt jag, vid stoftet bunden, 

 Blicken skymd af töcken har. 

 Hvarje blomma, född för stunden, 

 Utan högre skönhet \ar. 



Jag ej sjunger för att vinna 

 Ryktets lof och minnets lott, 

 För att luft i toner finna, 

 Deiföre jag sjunger blott. 



Strömmen då, o! toner, strömmen! 

 Sångens stund är Ijuf och kort. 

 Och då j mitt inre tömmen 

 Klingen obemärkta bort! 



Att de anförda radernas sj elf kritik var uppriktigt menad och icke blott 

 ett taltesätt, detta vill jag så mycket hellre se bestyrkt af den anmälan, hvar- 

 med deras författare, två år senare (i B. T. 1840, N. 67) helsade Lars Sten- 

 bäcks då framträdande dikter såsom utflöden ur en vida mer lefvaude källa, 

 än hvad han kallar ..ungdomens benägenhet att förvexla sin ålders poetiska 

 stämning med en gryende skaldetalang samt att offentliggöra hvarje skapelse 

 af sin inbillnings glada lekar", som största delen af hans egna rimmerier 

 aldi-ig sökt sig väg till trycket. Väl älskade han den glada konsten alltför 

 hängifvet att någonsin helt och hållet afsäga sig dess utöfning (hans senast 

 publicerade sånger torde vara de, som förekomma i ..Album utgifvet af Ny- 

 ländningar'', 1S60), men hans forskande ande hade under årens lopp trängt 

 allt längre in på ett annat, lika herrligt, om ock mindre blomstersmyckadt 

 gebit, hvilket efterhand tog dess bästa krafter fångne. Detta gebit var ej 

 mera skönhetens och konstens, det var — sanningens och vetenskapens. 



