12 



Brunérs tidigare vetenskapliga uppfostran lemnade mycket ouppfyldt. 

 Icke så, som skulle hos honom hvarkeu anlag eller lefvande kunskapsbegär 

 saknats, men den så helsosamma kontrollen från lärarens sida, hade bedrifvets 

 ovanligt slappt, livaraf osäkerhet i elementerna hos discipeln blef en led- 

 sam följd. På de gamla språken användes mycken tid, men äfveu den träg- 

 naste läsning af Streling eller Rabes Septuaginta är just icke egnad att med- 

 föra verkligt gagn, der reglernas beständiga tillämpning vid explikation och 

 skriföfningar försummas. Beträffande åter Grekiskan, så inhemtades detta 

 språks grammatik hufvudsakligen efter de i lärarns yngre dar uppsatta s. k. 

 „Alopaeiska papperen", hvilka sägas hafva till den grad bibehållit Grezelii 

 ståndpunkt, att icke ens aoristus ännu famns till bland tempora. Sålunda 

 förberedd och kommen till Universitetet i nog omogen ålder samt dessutom 

 särdeles dragen till poesin, behöfde den unge studenten flera år, innan han 

 kunde samla sig till studier, som gåfvo fast grund för högre vetenskapliga 

 sträfvanden. 



De kunskapsämnen, hvilka under studentåren mest intresserade honom, 

 voro lärdoms- och allmän historié samt den klassiska litteraturen, isynnerhet 

 de romerska skalderna. En dag i Juni 1834 utropar han i anledning af 

 Reins föreläsningar: .,Huru herrligt är det icke att med djerft forskande 

 blick intränga i den uråldrige forntidens dunkel! Dessa natthöljda sekler 

 tala så mäktigt och hemlighetsfullt till vårt hjerta, och lemna ett omätligt 

 fält för den djupa forskningen och åt inbillningskraften en drömverld. Anti- 

 quariens studium är dock det intressantaste af alla-! — samt några måna- 

 der senare: „Gudomlige Horatius! I dag har jag riktigt njutit. Och Wie- 

 lands kommentarier öfver Horatius! Hvilka namn! Det är herrligt! En him- 

 mel på jorden! . . Hvilken källa till oändlig njutning, till salig hänryck- 

 ning, är studium af de gamles klassiska verk. Det är beslutet: jag skall 

 deråt egna mina dagar, eller åt historien". 



På de år, då Bruuér sökte sin utbildning vid Universitetet, funnos här 

 för ungdomen långt flera tillfällen och anledningar än f. n. att sysselsätta 

 sig med romarspråket. Han begagnade sig flitigt af dem alla. Linsens 

 föreläsningar torde han knappast någon enda gång hafva absenterat, och 

 emottog äfven af dem intryck, hvilka fortverkade hela lifvet igenom. Af 

 mera praktisk art voro de latinska disputationsöfningar, i hvilka han än såsom 

 utgifvare af teser, än såsom opponent deltog inom sin afdelning der desamma 

 leddes af inspektor, som var sjelfva eloquentieprofessoru, eller ännu oftare 

 af kurator, den för ungdomens litterära förkofran så nitiskt verksamme Sv. 

 J. Backman. Dessa flere gånger under läseterminerna på de studerandes 



