13 



veckomöten återkommande öfningar, voro för alla kandidander en mycket 

 tjenlig- förberedelse till de tvenne, den egentliga examen föregående profven, 

 af hvilka exercitii- och gradualskrifningarna alltid samt exercitii disputationerna 

 merendels anstäldes på latin. Lägger man härtill, att Brunér flitigt syssel- 

 satt sig, jemte läsning af auktorer, med latinskrifning, så kan man förstå, att 

 han fattade det som en icke ringa motgång, då han hvarken i någondera 

 stilprofvet lyckades erhålla ett högre eller i sjelfva examen rigorosnm, som 

 han bestod den 10 Maj 1836, således vid ännu ej fylda 20 år, det så säkert 

 påräknade högsta vitsordet i sitt älsklingsämne, den romerska litteraturen. 



Denna motgång, för h vilken Brunér s alltid stränga och tillika milda 

 rättskänsla förbjöd honom att skylla någon annan än sig sjelf, blef för honom 

 närmaste orsak till ännu ifrigare lärda studier, och dymedelst till hans slut- 

 liga anställning vid universitetet. Efter promotioneu den 21 Juni 1836 an- 

 tecknar han: „jag är nu således filosofie magister, visserligen med måttlig 

 heder (endast 14 röster)^ men licentiatexamen, hvarpå jag ämnar använda 

 flera år, skall, hoppas jag, aflöpa bättre". Han var i det lyckliga läge att 

 fritt och utan yttre hinder kunna följa endast sin böjelse, hvartill äfven de 

 varmaste bref och råd från föräldrarna uppmanade honom. „Jag vill icke 

 skynda på dig", skrifver fadren 1839; „jag värderar tvärtom att du går 

 grundligt tillväga; lita derpå: jag älskar ej hastverk". Derföre kommo ock 

 de anförda dagboksorden att innehålla en sann profetia; ty då deras tecknare, 

 jemt ett decennium senare, aflade det nämnda profvet, skedde det på så 

 framstående sätt, att fakulteten, denna gång på Linsens uttryckliga fordran, 

 tilldömde honom första hedersrummet vid doktorspromotionen 1847. 



De år som förflöto mellan Brunérs magister- och doktorspromotion 

 (1836—1847), utgöra hans egentliga vetenskapliga utbildningsperiod. Anstäld 

 redan om hösten 1836 såsom extraordinarie samt sedan 1842 såsom förste 

 amanuens vid universitetets bibliotek, hade han här det bästa tillfälle, vårt land 

 erbjuder, att tillfredsställa törsten efter kunskaper. Hans kärlek till den 

 romerska forntiden och dess skalder var i ständigt stigande. Men det blef 

 också allt klarare för honom, att en blott litteraturhistorisk bekantskap med 

 auktorerne icke är nog för en filolog; derföre vinnlade han sig derjerate, och 

 efterhand företrädesvis, just om den del af fornstudiet, hvilken han förut allt- 

 för mycket eftersatt, eller grammatiken. 



Sitt första vetenskapliga arbete utgaf Brunér för docentur 1840, kort 

 före universitetets festliga sekulardagar, under hvilka hans morbror, skalden 

 Franzén, här promoverades till jubelmagister. Det har till föremål en fram- 

 ställning af Romarnes didaktiska poesi (De carminé didascalico Romanorum) 



