u 



oeh utmärker sig fördelaktigt genom den ståndpunkt författaren deri intagit. 

 Med skäl beröres den ofruktbara frågan om lärodiktens estetiska berättigande 

 blott i förbigående, hvaremot uppvisas, att densamma till art och innehåll 

 naturligen gjorde sig till uttryck för Romarnes folklynne och verldsåskåd- 

 niug, hvarför ock flera af deras förnämste skalder på detta område vunnit 

 sin odödlighet. Isynnerhet kan karakteristiken af Lucretius framhållas såsom 

 lyckad. Förtjensterna i denna ungdomsskrift hafva äfven såtillvida blifvit 

 erkända af vår tids främste romerske litteraturhistoriker. Tyskarne Bahr, 

 Bernhardy och Teuffel, att de icke blott i allmänhet citera, utan ock i en- 

 skildheter hänvisa till densamma. 



Sedan Brunér på grund af detta spécimen, utnämnts till docent i romer- 

 ska litteraturen (1840 V) ^ch fått sig ålagd den mödosamma, men så vigtiga 

 korrigeringen af de studerandes skripta, såg han häri en ytterligare uppma- 

 ning att intränga i romarspråkets egenheter. Allt hvad grammatikor hette 

 genomgingos. En frukt af hans beläsenhet i hithörande litteratur föreligger 

 i den vidlyftiga, under åren 1842 och 1843 utgifna dissertationen De gerun- 

 dio adjectivo sermonis latini, hvari bevisas, att det vanligen s. k. futurum 

 participa passivi är en olämplig benämning, emedan dermed icke tid, utan 

 nödvändighet uttryckes. Yrkandet var visst icke nytt och icke heller särde- 

 les vigtigt, men det gaf dock anledning till hvarjehanda källstudier, hvaraf 

 hans framtida forskningar drogo mycken nytta. Detta visade sig snart, då 

 han mot slutet af 1844 invecklades i en polemik, som söker sin like i vår 

 kritiska litteratur. 



Jag menar den litterära fejd, som fördes mellan honom och hans forne 

 studiikamrat, dåmera lektorn i historien vid Borgå gymnasium J. E. Öhman, 

 i anledning af dennes Latinska Språklära för skolor och gymnasier. I en 

 recension, upptagande hela 64 täta spalter i Morgonbladet, hade Brunér, visser- 

 ligen under nog långa och tröttande utvikningar, men dock i sak, framvisat 

 en sådan mängd fel och oriktigheter i boken, att man förundrad frågar sig, 

 huru det ens varit möjligt att så ofta och så grundligt taga miste på ett 

 redan så fullständigt bearbetadt fält, som den latinska elementargrammatikens. 

 Saken, som förefaller så mycket gåtolikare, emedan Öhman obestridligen var 

 en snäll Latinare, förklaras dock till någon del af hans jäktande att vara 

 originel. Så t. ex. uppställer han en egen teori för bestämmande af genus 

 i 3 deklinationeu (endast efter stammens slutkonsonant), inför flera nya tekni- 

 ska benämningar, rekonstruerar partier i satsläran mm. — allt på ett sätt, 

 som vetenskapen ej kan godkänna. När det oaktadt, såsom Brunér förtryt- 

 samt anmärker, arbetet „framträdt med det fuUvigtiga anspråk att läggas till 



