15 



grimd för den latinska språkundervisningen och dermed utgöra grundvalen 

 för hela den bildning, som i de offentliga undervisningsanstalterna lemnas", 

 kan den öfver detsamma uttalade förkastelsedomen icke anses annat än 

 berättigad, helst det sker på ett städadt och saken värdigt sätt. Författaren 

 sjelf hyste dock en annan mening och uppträdde i B. T. 1845 (N:o 35—38) 

 med ett försvar, hvars hufvudargument vill vara det, att recensentens långa 

 andragande endast dokumenterade hans oförmåga att från skolans stånd- 

 punkt bedöma arbetet, hvarjemte åtskilliga i bedömandet förekommande in- 

 advertenser mycket bjert relèveras och läsarn dessutom underrättas, att i den 

 svenska tidskriften Frey (1845 N:o 1, 2) en vida fördelaktigare anmälan af 

 arbetet finnes publicerad. Detta svar föranledde Brunér, att i en, under 

 titel „Replik i polemiken rörande Hr Öhmans latinska språklära" (Hfors 

 1845, 8:0. Sidd. 36) anonymt utgifven broskyr taga frågan ännu en gång 

 under skärskådande. Mer undvikande än kanske de fleste replikanter skulle 

 hafva gjort, yttrar han här bl. a.: ., Emedan ett fullt kompetent utlåtande 

 om en skolgrammatiks praktiska ändamålsenlighet bör grunda sig äfven på 

 en genom långvarig pedagogisk erfarenhet vunnen föi'trolig bekantskap med 

 ungdomens förmåga och behof, så må recensentens yttranden i detta ämne, 

 hvilka icke ega en sådan grund, lemnas i sitt värde'-. Likaså öppet erkän- 

 ner han, någongång „med blygsel", sina egna i den föregående recensionen 

 begångna misstag. Men efter dessa medgifvanden skonar han icke mera 

 sin antagonist, framhållande öfverallt dennes saknad af vetenskaplig akribi. 

 Boken föll ohjelpligen och kunde icke vidare komma i fråga att antagas vid 

 landets läroverk. Brunérs seger var fullkomlig, men den grammatikaliska 

 rustning, hvarmed han tillkämpat sig densamma, blef, såsom framtiden ut- 

 visade, för honom sjelf en Nessusdrägt, från hvilken han icke kunde lös- 

 göra sig. 



Med allt sjelfständigare steg fortskridande i sina lärda bemödanden, ut- 

 vecklade Brunér under de följande åren och till sin lefnads slut en aktnings- 

 värd produktivitet, hvars resultat äro bevarade icke mindre i 3 akademiska 

 dissertationer, än i 5 ganska omfattande, i värt samfunds akter publicerade 

 afhaudlingar, alla des.sa arbeten uteslutande rörande specialfrågor inom den 

 romerska språkforskningens, mytologins, arkeologins och litteraturens områ- 

 den, samt affattade på korrekt latin. Det var icke hans sak att popularisera 

 sitt vetande, hvaiför ock dess gedigna innehåll i ovanligt hög grad endast 

 är njutbart för fackmän, helst framställningen, i följd af tankens pregnans 

 och detaljernas trängande mängd, mångengång saknar ledighet och klarhet. 

 Sakkännaren skall aldrig utan nytta rådfråga dessa omsorgsfulla och samvets- 



