16 



granna forskningar. Man tinner dem derföre icke sällan uppmärksammade 

 äfven af utländske lärde. Så t. ex. hänvisar Öclnvegler i sin berömda Rö- 

 mische Geschichte, vid frågan om Latiums kolonisation från Tröja, till Bru- 

 nérs kritik öfver de i ämnet uttalade hypoteser (Censura sententiarum etc). 

 Hans afhandling De parricidii crimine, hvari yrkas att med sagde brott icke 

 förstods fadermord, utan mord på patricier, har förelegat Lange i dennes 

 stora, nyligen delvis offentliggjorda Römische Alterthümer, om ock här i 

 hufvudsak en annan mening hyllas. Men is}mierhet hafva Brunérs under- 

 sökningar om ordningen och tiden för Catulli dikter rönt ett förtjent och 

 hedrande erkännande af tveune skaldens nyare editorer, Tysken Schwabe och 

 Engelsmannen R. Ellis (Oxford 1867), hvilka ständigt referera till desamma. 

 Så smickrande detta äfven var för Brunér, såg han sig tillika icke utan 

 ledsnad af desse högst förtjenstfuUe och med de rikaste subsidier försedde 

 filologer förekommen i sin länge och med kärlek hysta plan att sjelf besörja 

 en ny edition af sin älsklingsskald, troligen j ernte svensk metrisk öfversätt- 

 ning efter det material, som förefinnes bland hans efterlemuade papper. Den 

 sista och derjemte lärdaste af Brunérs skrifter, nämligen hans 1868 i sepa- 

 rat aftryck ur Societetens akter (T. IX) publicerade Quaestiones Terentianae, 

 synes väl ännu ej vara känd af utländske vetenskapsmän; men då deri bl. a. 

 den vigtiga och intressanta frågan om den romerska komedins s. k. Cantica 

 omständligen afhaudlas, kan man med visshet förutsäga, att hans åsigter förr 

 eller senare skola göra sig bemärkta, ehuru visserligen, oberoende af dem, 

 Ritschl och Th. Bergk helt nyligen (i Rheinisches Museum och i Philologus) 

 bragt de förnämsta tvifvelsmålen nära nog till lösning. 



Brunérs grundliga insigter och den allmänna välvilja, hans hofsamma 

 väsende tillvunnit sig, gjorde för honom den enda befordringsväg, han önskade 

 gå, jemn och banad; efter att i 8 års tid hafva med flit skött sin docentur, 

 utnämndes han 1848 ^^- till adjunkt samt 1851 }- till professor i romerska 

 litteraturen eller, såsom embetet då ännu kallades, i vältaligheten och skalde- 

 konsten. Väl tycktes ett ögonblick äfven för honom framtidens ljusa utsigter 

 vilja draga sig i moln, men endast för att hans ädla tänkesätt så mycket 

 klarare skulle framstå. Det var i början af 1847, då man vid universitetet, 

 och de unge isynnerhet, hängaf sig åt hoppet, att Runeberg skulle ansöka 

 den efter Sjöström ledigblefne professionen. Brunér skref härom till en 

 vän: „Runebergs hitkomst vore af stor betydelse och nytta. Som tolk af 

 Grekerne skulle han utöfva en utmärkt inflytelse på detta studium, vid livil- 

 ket redan hans blotta namn skulle fästa ungdomen, ännu mera hans storhet 

 som estetiker. Förädlande skulle han verka i konsistorium, och huru vigtigt 



