17 



vore det ej, om en professor funnes, som med ett ord kunde leda ungdomen. 

 Med glädje skulle jag kasta bort alla mina intressen, som härvid kunde gå 

 sönder". Förhållandena kräfde icke ut den sjelfuppofifring, hvai'till han så vac- 

 kert förklarat sig beredd och villig. Men säkert är, att både inom och utom 

 universitetet de äro och varit få, hvilka högre än Brunér uppskattat bety- 

 delsen af hvarje, men särskildt den akademiska lärostol, han kallades att in- 

 taga, och ännu färre de, hvilka på sig sjelf ställt strängare anspråk. Så 

 blef han eu länk i den kedja af förtjente målsmän för romarspråket, hvilken 

 vid vår högskola, i en följd af mer än ett sekel, betecknas af namnen H. 

 Hassel, H. G. Porthan, J. Fr. Wallenius och hans egen lärare J. Gr. 

 Linsen. Måtte ringen icke sluta sig med Brunér! 



Grundlig i allt, ville Brunér börja sin verksamhet som akademisk lärare, 

 från början, — ända från grammatikens elementer. Många inre och yttre 

 skäl föranledde honom att just vid detta sträfvande fästa en afgörande vigt. 

 Redan i polemikeu med O h man hade han yrkat: „I ingenting annat, än den 

 bristfälliga teoretiska insigt, som i skolorna vunnits ur en föråldrad, ofull- 

 ständig, felaktig grammatik, bör en mera hufvudsaklig orsak sökas till den 

 ringa framgång, det latinska språkstudium i senare tider utvisat ... Så kraftigt 

 skulle alltid förkänslan af språkets och litteraturens identiska genius, vid en 

 längre hunnen lärokurs, tala till ynglingens öppna sinne, hvars känslighet 

 anslås af det herrliga, hvars väsende det ej förmår inse, att resultatet blefve 

 något mera än ett ögonblicks beundran, och lust ej skulle saknas hos ung- 

 domen sjelf. om de grammatikaliska grunder, hvarpå dess vetande bygges, 

 vore af annan art, och gåfve all den ledning, som behöfves, då muntliga 

 upplysningar af läraren vid elementarundervisningen föga gagna, så snart 

 språkläran, som der måste gälla allt, säger intet eller annat". Denna tro att 

 grammatiken, endast densamma är korrekt och fullständig, väcker ungdomens 

 kärlek till sjelfva språket, denna hans öfvertygelse, redan så ogynsam för 

 Ohm ans bok. manade honom ock, några år senare, att i ett till fakulteten 

 afgifvet embetsutlåtande förfara lika strängt såväl mot dåvar. rektor K. R. 

 Forsmans af domkapitlen till skolbruk förordade omarbetning af Streling, 

 som mot lektor Rabe s latinska språklära. Sedan han sålunda, af intresse 

 för saken, på 5 år kommit att medverka till icke färre än 3 latinska gram- 

 matikors aflägsnande^ ansåg han för sin pligt. att sjelf träda fram på arenan. 

 Ett femtal år yttermera, och han hade för egen del sanimanskrifvit ett tre 

 tal enahanda arbeten, bland hvilka det sista, efter vederbörlig granskning, 

 1855 j'i af K. senaten anbefaldes till införande vid läroverken. Den sålunda 

 påbjudna grammatiken omarbetades af författaren ytterligare 1863. Brunér 



3 



