19 



fingo andra auktorer utbytas, såvidt de förekommit såsom föreläsuingsämnen. 

 Han var icke obekant med de inkast, som häremot kunde göras, men motive- 

 rade alltid sitt tillgörande med de goda resultat, han deraf trodde sig hafva 

 förmärkt. Upplysande äro härvidlag hans utlåtanden såväl i inbjudnings- 

 skriften till 1860 års promotioner, som de 1863 och 1865 af honom uppsatta 

 vota, då frågan om inrättande af ett filologiskt seminarium förevar i konsisto- 

 rium. I det åberopade programmet säger han bl. a.: „Obillig och oriktig är 

 föreställningen om en underlägsenhet i allmänhet hos nutidens filologiestude- 

 rande i afseeude å den romerska klassiciteten, ty beläsenhet i litteraturen är 

 icke mindre än förr, utan är tvertom större, och latinstudiernas egentliga 

 ändamål kan ej anses bestå i ägandet af den praktiska språkfärdigheten, 

 utan i romerska språkets, litteraturens och forntidens kännedom". 



Samma mångsidighet, som Brunér fordrade af sina disciplar, gjorde han 

 ock till lag för sina egna föreläsningar. De författare, han under sin 20- 

 åriga professorstid utlade, representera nära nog hvad den romerska littera- 

 turen eger utmärktast (Cicero, isynnerhet hans retoriska skrifter, Livius, 

 Quintilianus, Tacitus; Plautus, Terentius, CatuUus, Tibullus, Propertius, 

 Vergilii Georgica, Horatius, Senecas Hippolytus? Juvenalis, Persius). Jemför 

 man härmed forna tiders praxis, då t. ex. Hassel närapå ^ sekel igenom 

 terminligen tolkade, utom Suetonius, endast ett par af Ciceros filosofiska små- 

 skrifter eller De officiis, så torde enhvar medgifva, att framåtskridandet redan 

 quantitativt gör sig bemärkbart, oberäknadt den större vetenskapligheten i 

 sjelfva interpretationsmetoden. Allt detta bekräftar således hans ofvananförda 

 åsigt. Det vore dock orätt att förtiga, det Brunér efterhand började skänka 

 allt större betydelse åt hvad han kallar den „praktiska språkfärdigheten" 

 (i tal och skrift), såvida nämligen just deri och endast deri ett bevis ligger, 

 det den romerska anden lefver och verkar hos, samt genomträngt discenten 

 eller han densamma. Det var på sådan grund, han så lifligt antog sig det 

 af annan man framstälda projektet om ett filologiskt seminarium efter tyskt 

 mönster, utan att, i sin ^•ärma för den goda saken, beräkna de utsigter, hvilka, 

 under då gifua förhållanden, kunde erbjudas till projektets lyckliga realise- 

 rande. Sedan 1864 försökte han ofta, att införa latinska talöfningar, dock 

 utan att det rätt ville gå, måhända hellre, emedan examensfordringarna redan 

 dessförinnan voro alltför stora och nedtyngde ungdomens fria hog, än i följd 

 af någon ohjelplig motvind af den tidsanda, som funnit sitt uttryck i statu- 

 terna af 1852. 



Brunérs framställning och behandling af de romerska auktorerne var 

 högst förtjenstfuU. En trogen lärjunge samt i många hänseende själsfrände 



