20 



till Linsen, lät han, liksom denne, sig framför allt angeläget vara, att på 

 det mest vårdade språk återgifva de gamles mästerverk. Medan dock Linsen 

 städse visade sig så ängsligt mou om de sirligt-behagligaste uttryck, att 

 han, enligt Runebergs träffande liknelse, trycktes .,knipa orden med socker- 

 tång", förstod Brunér, att på ett långt adaequatare sätt öfverflytta, jemte 

 originalens alltid kärnfulla tankeinnehåll, äfven den konkreta form och de 

 bilder, den semasiologiska symbolik, språket och hvarje ord deri målat uuder 

 sin utvecklingsgång. Prof på hans öfversättaretalang föreligga såväl i exemp- 

 len till hans grammatik, hvilka äro mycket lyckligt både valda och återgifna, 

 som i den bröllopssång af Catullus, han meddelat i Album af Nyländningar 

 (1860) och dessutom i hans handskriftligen efterlemnade uttolkuingar af sist- 

 nämnde skalds och af Propertii elegier. Hans bemödanden som interpret 

 stannade dock ej, liksom mången föreläsares, uteslutande eller ens hufvud- 

 sakligast vid öfversättandet, utan egnade han mycken omsorg äfven på den 

 grammatikaliska analysen samt på realförklaringen. Man har anmärkt hans 

 med åren tilltagande ifver för textkritik eller granskning af olika läsarter, 

 men vid en blick på filologins nyare utveckling, främst i Tyskland^ skall 

 man lätt finna^, att han häri blott ville följa med sin tid. Väl var han, i 

 saknad af gamla mss eller Codices, hänvisad endast till konjekturer, men 

 röjde dervid, såsom de förutnämnda undersökningarna öfver Catullus och 

 Terentius intyga, både fyndighet och god takt. Dock torde ingen förundra 

 sig, om under meddelande af en lärdom, hvilken åtminstone för ungdomen 

 kan förekomma mindre njutbar, auditoriet småningom glesnade, så mycket 

 detta äfven skedde till skada för de studerande sjelfva. 



Af vissa ofvauberörda företeelser i Brunér s verksamhet som lärd och 

 lärare kunde måhända någon draga den slutsats, att hans hog varit till ovan- 

 lig grad bortvänd från vetenskapens generellare frågor mot enskildheter och 

 detaljer, samt att han sålunda uppfattat den klassiska filologin mera som en 

 skolans och boksynthetens, än som en lifvets och den menskliga bildningens 

 angelägenhet. Också är det sant, att hans forskning, med sällsynt koncentra- 

 tion, aldrig, icke ens på någon mellanstund, känt sig frestad att beröra 

 något ämne liggande utom den romerska litteraturens strängt kringgärdade 

 odlingsfält, äfvensom det är kändt, huru lätt han fördjupade sig i specialite- 

 ter ända till glömska af det helas sammanhang, en själsbenägenhet, hvilken 

 i form af distraktion, i den dagliga sammanlefnaden spelade honom månget 

 spratt. Men en slutsats af antydt innehåll vore dock mer än förhastad och 

 skulle svära mot hans egna uttalanden, hvaraf klarligen framgår, att han 

 hyste en så hög föreställning, som trots någon, om den allmänneliga betydel- 



