22 



med den ifrågavavandes ställning. För en tid kan en vetenskap synas stå 

 stilla, men blott för att genom inflytelser från de andra eller genom en ny 

 tids anda åter höja sig till ett nytt, förändradt lif. Vetenskaperna- äro eviga 

 makter, men de visa sig särskildt äga en intensiv outtömlighet, som hafva 

 anden till sitt objekt. Mera arbete har icke blifvit nedlagt på någon veten- 

 skap än på den grekisk-romerska filologin". . . „Fåfängt har ej något redligt 

 och anderikt arbete blifvit offradt till den gamla vetenskapens fromma. En 

 följd af det grundlig^a arbetandet är, att vetenskapens allmänna ståndpunkt är 

 mycket hög, och att nya bidrag till dess höjande måste ställas på en 

 hög piedestal af vetenskaplighet. Det är icke hvar mans sak att utföra 

 ting, som aktas stora. Rådligast är dervid för vanliga krafter att inskränka 

 sina bidrag inom mindre detaljers trängre gränser" . . . „Att veta något har 

 sitt värde, icke blott att veta allt, men hvarje vetande bör vara klart med- 

 vetet samt sträfva till system, hvarföre ingen dithörande omständighet är att 

 försmås såsom en småsak eller nog torr i och för sig, dä den likväl har sin 

 betydelsefulla plats som en liten länk i det hela". 



Efter det anförda kunna vi icke taga miste, hvar vi hos honom böra 

 söka orsaken till hans bemödandens utpräglade rigtning mot det enskildta: 

 ingen annorstädes än just i öfvertygelsen om vetandets storhet, oändlighet, 

 inför hvilken han ödmjukade sig, icke dock med en känsla af nedslagenhet 

 och sorg, utan af lyftning och glädje, i den fasta tillförsigt, att äfven för 

 det ringaste frö, som i sig bär sanningens lifsgnista, det icke gifves en mer 

 tacksam famn, än vetenskapens, der det, endast vi bida, i sinom tid skall 

 gro och bära frukt. På detta fält, och i denna tillförsigt, vann hans ande 

 det lugn, den begränsning och dermed den skapande förmåga, hvilken dess 

 trånad fåfängt efterjagat i skaldekonstens doftande rosengårdar eller blånande 

 stjernerymder. 



Med den varmaste kärlek till sin vetenskap förenade Brunér ett lifligt 

 och uppriktigt intresse för universitetet och alla dess angelägenheter, äfven 

 de mer praktiska, så främmande dessa voro för hans natur och kallelse. 

 Må vara, att den hos honom i hvarje lifvets förhållande lika skönjeliga, 

 redan från barndomshemmet ärfda, starka pligtkänslan hade sin tillbörliga 

 del häri och medverkade till den punktlighet, hvarmed han t. ex. besökte 

 konsistorii och fakultetens möten samt till det tjenstenit, hvilket gjorde honom, 

 mest hvarje termin, till den förste och siste i katedern. Pligten, af hvad 

 innehåll den vara må, är ju aldrig något så ringa, att den ej förtjenade 

 älskas. Och åt ett dyrbarare föremål, det visste och kände Brunér så djupt 

 som någon, kan fosterlandsvännen icke bortskänka sin tillgifvenhet, än åt 



