25 



all våra fredliga bragders glaus och ära, redan seu århundradeu, visade till- 

 baka; — „haec uuiversitas" sade han, „ubi semper palpavit cor Fenniae 

 spiravit amor patriae non minus quam eruditionis. Verumenimvero una est 

 virtus, quae ceteras servare poterit: patriae amor, qvi si tamquam armatus 

 custos in vigilia mauebit, et privati commodi sordem et corruptelam adven- 

 ticiam coërcebit atqve espellet". Således in summa: bildning, upplysning, 

 vårdad och värnad af fosterlandskärleken, sehär! hvari han satte vår främsta 

 uppgift, vårt högsta mål. Och hans eget hela lif, från barndomens och yng- 

 lingaårens morgonväktar till mannaålderns sjuukande sol, uppenbarade ingen 

 sträfvan, ingen önskan, ingen längtan höjd öfver den, att stå och gå blott i 

 ädla och förädlande makters tjenst. Och derföre, huru kär var han ej för 

 oss alla, kär for de unga och särskildt den ynglingakrets, han först som 

 student och slutligen som inspektor tillhörde; kär för oss äldre, hvilkas 

 odelade erfarenhet i honom aktade den nobelt tänkande och nobelt handlande, 

 frisinnadt humane mannen. Äfven från styrelsens sida kom honom erkännande 

 till del, såväl i hans tjenstebefordran, som i tveune ordnar samt namn och 

 värdighet af kansliråd; hvarförutom det samfund, hvilket i dag begår hans 

 minne, redan 1856 genom hans inkallande till ordinarie ledamot, ville ådaga- 

 lägga sin uppskattning af hans vetenskapliga förtjenster. 



Med deltagande hade Brunérs vänner och embetsbröder i några år 

 tyckt sig förmärka, att hans kropps- och själsenergi var i aftagande, då 1870 

 om våren symptomer af oroväckande art började visa sig. Tillrådd att genom 

 ledighet från tjensteåligganden och vistelse i mildare luftstreck söka bot och 

 nya krafter, följde han uppmaningen så mycket hellre, som redan förut en, 

 under sommaren 1852, till Italien företagen resa haft det bästa inflytande på 

 hans äfven denna tid deprimerade helsotillstånd. Färden gick nu till de 

 schweiziska alpländerna, der han verkligen, omhuldad af sin makas ömma 

 vård, tidtals tyckes återhemta sig. Mellan upprepade anfall af hjernslag in- 

 strödde dock hoppet allt mindre ofta sina solglimtar. Sjelf trodde han i 

 det längsta på sitt vederfående, och var efter återkomsten till hemlandet, 

 ännu i slutet af Juli 1871 osäker, huruvida han borde vidtaga sina föreläs- 

 ningar med stundande hösttermin eller ansöka om förlängd tjenstledighet. 

 Han behöfde hvarken göra det ena eller andra; ty väl upplefde han det 

 akademiska läseårets första dygn, den 1 September 1871, men innan dess 

 lopp fulländats hade han slutat sin lefnads välanvända arbetsdag och den 

 trötta anden hamnat i evighetens hvila. 



Den hädangåugnes jordfästning försiggick å stadens äldre kyrkogård, 

 den påföljande 6 Sept. Vid båren framsade derpå hans högtvärderade f d. 



4 



