Hämäläisyyden ja Karjalaisuuden sekoituksesta ja tunnetaan oniituisella nimellä 

 „Ayrämöiset." 



Akiander'in vanhemmat olivat kotoisin Kirvuun kappeli - seurakunnasta 

 Ala-Kuunun kylästä. Martti Akkaneii ja hänen veljensä Matti olivat yhdessä 

 ostaneet tuon äsken-mainitun talon Laukkalassa. Talo oli uoin Vr manttaalia, 

 mutta näkyy hyvin elättäneen kaksi peihettä. Lapsia karttui taloon muun 

 Jumalan lahjau ohessa. Matti oli vanhempainsa neljäs lapsi, mutta ensimäi- 

 neii poika; sitteii vielä syntyi neljäs tytär sekä toinen ja kolmas poika. 

 Tämä kaikki oli, niinkuin olla piti. Mutta pikku Matin synty ei ollut aivau 

 tavallisuuden mukainen ja ansainnee tulla tässä kerrotuksi. 



Niinkuin metsäkylässä ainakin oli kasken-viljelys tärkeä osa talon toi- 

 raeen-tulosta. Kesäkuun lopussa 1802 (se oli Kesäk. 17 p. vanliaa lukua) 

 oli talon rahvas, itse emäntäkin joukossa, kaskella kaukana talosta. Siellä 

 hänen aikansa tuli; hän riensi kotia päin, mutta ei kerinnyt kolmea virstaa 

 likemmäksi taloa, nun jäi koivun juurelle ja synnytti poian. Vaan eipä 

 hätää: äiti kääri lapsen helmaansa ja vei kotiin, johon molemraat terveinä 

 saapuivat. Semmoinen oli Akiander'in ensimäinen onnenvaihe maailmassa. 



Akiander'in lapsuuden aioista kerrotaan, että hän jo aikaisin osoitti luku- 

 halua, mutta vähemmän taipumusta talonpoikaisiin töihin, johon syynä lienee 

 ollut heikon-puolinen ruumiin-rakennus. Nun pian kuin oli saanut johdatusta 

 kirjainten tuntemiseen ja Isä-meitää tavaaraaan, nun heti itseksensä oppi luke- 

 maan ja alkoi kirjoitustakin harjoittaa, kuvaten kirjaimia mihin päätyi, mil- 

 loin seiniin, milloin paperi-lippuihin. Paimenessakin käydessään kylän metsä- 

 mailla, hänellä oli kirjat muassa. Isä pian havaitsi, ett'ei poiasta kummin- 

 kaan kyntömiestä tule, ja mietti keinoa saada häntä opin tielle. Ensi aluksi 

 hän antoi hänen harjoittaa kirjoitusta erään samassa kylässä asuvan, Aqvi- 

 lander nimisen, vanhan maamittarin luona. Vaan pitäjäu papit, nimittäin 

 provasti Bergstein ja kappalainen Lilius (kanslianeuvos Rein'in eno) kehoitti- 

 vat lähettäraään poikaa Wiipurin kouluihin. Asiata tyystin punnittiin ja apri- 

 koitiin. Martin veli, joka oli toisena isäntänä talossa, arveli ei olevan varaa; 

 johon' Martti kuitenkiu vastasi: „jaetaan rahat, nun ei sinuUe tule mitään 

 vahinkoa, jos minä poian koulunkäyntiin osani menetänkin." Vaan lopullisen 

 päätöksen joudutti eräs omituinen seikka. Wiipurin lääni kuului silloin Wenä- 

 jän keisarikuntaan, ja keisari Paavali oli säätänyt sotaväen-ottoa tehtäväksi 

 tästä niinkuin rauistakin keisarikunnan osista. V. 1811 otettiin Suomalai- 

 sesta maakunnasta laivapoikia Wenäjän laivastoon, jota par'aikaa varustettiin 

 tai oltiin varustavinaan Englantilaisia vastaan (sillä oikeastaan oli jo liitto 

 Napoleon'in kanssa rikkumaisillaan). Millä kauhistuksella Suomen talonpoika 



