STUDIER ÖFVER SKOGSVÄXT Å MOSSAR 20 
för pounu eller palsa. Beskrifningarna, hvarifrån dessa namn äro häm 
tade, gälla hufvudsakligen sådana myrar, som förete en mera regel- 
bunden omväxling af strängar och flarkar, som sträcka sig vinkelrätt 
mot myrens lutningsriktning. Då flarkarna hafva en så stor och all- 
män utbredning och då de många gånger utgöra en icke oväsentlig 
del af myrens yta, spelar det från skoglig synpunkt en ganska viktig 
roll, hur trädplantorna förhålla sig på dem, sedan myren utdikats. 
Flarkarna utmärka sig efter dikningen först och främst däraf, att 
torfven i desamma sjunker mycket starkt ihop, starkare än den öfriga 
mossen. Detta är ju också ganska förklarligt, då flarkjorden utgöres 
af en mycket lös, vattenmättad massa. 
Flarkjorden är i regel mycket starkt förmultnad. Man skulle där- 
för kunna tro, att den skulle visa sig lämplig för trädvegetation, i all 
synnerhet som flarkjorden, när den torkat, ofta bildar ett endast fots- 
högt lager på den därunder lagrade älfsanden eller moränen. Men under 
undersökningsresorna har den iakttagelsen ofta gjorts, att nya plantor, 
af hvad slag det vara må, på de utdikade flarkarna äro sällsynta. 
Flarkarna kunna ligga torra många är, utan att de fått något slags sam- 
manhängande vegetation på sin yta. Under den förut nämnda, af dr 
Kempe ledda resan besöktes sålunda en myr under Hörnefors, som 
legat utdikad sedan väl 18 år. På de gräsbevuxna partierna stod en 
frodigt och kraftigt växande skog, men på de forna flarkarna fanns 
inom stora områden ännu ingen som helst vegetation. Dessa lågo all- 
deles nakna. Förhållandet är detsamma med vissa partier af Nöt- 
myren nära Fagerheden i Piteå revir, hvilka sedan länge legat torrlagda. 
De gamla flarkarna sakna fortfarande ett vegetationstäcke. På sin höjd 
förekomma några enstaka plantor på dem. Orsaken till detta ligger 
i flarkjordens fysiska egenskaper, stundom äfven i dess kemiska. 
Redan ganska snart efter myrens utdikning observerar man i som- 
liga flarkar en företeelse, som hindrar fröna att komma i beröring 
med jorden och ungplantorna att få ett riktigt fäste. När flarken tor- 
kar, bildas af de öfversta först torkade lagren en ganska tjock gråpap- 
persliknande massa, som spricker upp i oregelbundet formade stycken, 
hvilka sedan ligga mer eller mindre löst på flarkens yta. En mikro- 
skopisk undersökning visar, att detta »gråpapper» bildas af torkande 
och med hvarandra hopfiltade alger, som en gång utgjorde flarkens 
mikroskopiska vattenvegetation. En dylik bildning har sedan gam- 
malt kallats »meteorpapper». 
ÅA fig. 2 återgifves en dylik torkande flark med ett öfverdrag af 
meteorpapper. Den torkande flarkjorden är här en diatomacégyttja, 
d. v. s. den bildas till största delen af skelett tillhörande kiselalger 
