NOTISER. 61 
förrättningar skola kunna utföras inom i lag stadgad tid och på ett nöjaktigt sätt, 
Olägenheterna af utsyningarnes fördröjande hafva redan framhållits i samband med 
önskemålet att tiden för stämplingarnes afslutande skulle, bestämmas till den I 
oktober. Samma skäl gälla naturligtvis med stegrad styrka gentemot hvarje öfver- 
skridande af den nu stadgade senare tidpunkten eller den 1 november. Det bör 
då vara uppenbart, att virkesägarne ej kunna vara tillfredsställda med, att som nu 
skett, ännu den 1 november mer än hälften af årets utsyningsbelopp icke utstämp- 
lats. De lagbestämmelser, som tillförsäkra skogsägarne utsyningsrätt, hafva alltså 
på detta sätt genom bristen på tjänstemän i stor utsträckning blifvit värdelösa. 
Äfven vid dimensionslagens tillämpning gör sig de olika förrättningsmännens 
subjektiva omdöme gällande, om möjligt i ännu högre grad än i fråga om lapp- 
markslagen. Så till exempel hafva förrättningsmän, ehuru de ej kunnat förneka 
nyttan af växtliga träds borttagande i föreliggande fall, dock vägrat verkställa ut- 
stämpling af sådana, under åberopande af att lagens ändamål är ungskogens skyd- 
dande. De hafva sålunda förbisett både lagens rubrik, hvilken angifver dess mening 
vara skydd mot öfverdrifven afverkning af ungskog, och innehållet af $ 3 mom. 
1 af författningen. 
Hvad som vid behandlingen af lappmarkslagen anfördes ar gående svårigheterna 
att få klagomål öfver förrättning enligt lagen objektivt och ingående pröfvade å 
marken gäller äfven för de fall, då besvär anförts i anledning af utsyning enligt 
dimensionslagen. 
Synpunkter. 
Som förut framhållits, böra enligt föreningens åsikt de nuvaraude grunderna för 
lagstiftningen angående enskildes skogar i Väster- och Norrbottens län bibehållas oför- 
ändrade, hvaremot dessa lagars affattning bör omarbetas för undanrödjande af vissa 
här ofvan påpekade olägenheter. 
Till en början framhålles, att dimensionslagen bör gälla för alla skogar på 
kustlandet, hvilka ej äro af krononatur, sålunda äfven för de hemman af skatte- 
natur, hvilkas ägare för närvarande på grund af Kungl, förordningen den 29 juni 
1866 endast hafva inskränkt dispositionsrätt till skogen. Dessa hemmans antal och 
areal äro förhållandevis obetydliga. Ett införande af enhet i lagstiftningen för skatte- 
hemmansskogar å kustlandet kan därför ej sägas medföra någon som helst risk för 
en skogssköfling. TLikaledes vore det önskvärdt, att den i flera författningar gifna 
lagstiftningen angående enskildes lappmarksskogar sammanfördes i en gemensam lag. 
Nödvändigt är dessutom, att i lagarne såväl för kustlandet som för lappmarken 
intagas närmare bestämmelser rörande tillämpningen, så att denna ej blir beroende 
af administrativt godtycke. 
Som en hufvudorsak till rådande missförhållanden har förut anförts, att skogs- 
personalen är för fåtalig, samt att tjänstemännens intresse för enskildes skogar och 
deras kännedom om dessa försvagas genom sammankopplingen af statens och privat 
skogsvård. Med anledning häraf framställas följande synpunkter vid afhjälpandet 
af dessa svårigheter. 
I Domänstyrelsen bildas en särskild byrå för behandling af enskilda skogar 
rörande ärenden. Som närmast under Domänstyrelsen sorterande organ inrättas i 
hvart af de två nordligaste länen en skogsvårdsstyrelse. Dessa, hvilkas medlemmar 
utgöras af fackligt bildade personer, tillsättas af Kungl. Maj:t. Åt dem öfverlämnas 
de bestyr med den enskilda skogshushållningen, som för närvarande handhafves af 
öfverjägmästarne, och böra dessa styrelser vid förekommande besvär öfver af jäg- 
