GOTTSKA SANDÖN. 23 
med ett undantag, nämligen den stora stenen i löfskogen nära kyr- 
kan (se fig. 3). Innanför öns långgrunda strandbälte möta vi kala klap- 
perströdda slätter. På båda dessa områden träffas en brokig samling 
af stenar: porfyrer, graniter, sandstenar, kvartsbitar, kalkstenar. Stran- 
dens stenar äro blanka och rundslipade af vågorna, klapperslättens äro 
skarpkantiga, skif- eller skålformiga. Här se vi de vackraste prof på 
sandslipning. Ofta påträffar man bredvid hvarandra liggande skif- 
formiga stycken, som tillsammans bilda ett vackert rundadt parti, för- 
villande likt en i skifvor skuren brödkaka. 
Innanför klapperslätterna vidtaga sanddynerna. Sanden, som upp- 
kommit genom hafsvågornas inverkan på moränmaterialet, har under 
tidernas lopp blifvit sorterad vid stränderna. Hufvudbeståndsdelen i 
i sanden är kvarts, därför är den hvitaktig; en dragning åt rödt beror 
på närvaro af fältspat; glänsande svarta korn af hornblende förekomma. 
Dynbildningen på Sandön har tillgått ungefär som på andra låga 
och sandiga kuster. När böljorna rulla in på land, afsätta de för hvar 
gång litet sand. När sanden torkat och vinden bär mot land, föres 
sanden inåt och sprides öfver strandvidden. Alltså, hafvet lämnar ma- 
terialet, dynbildningen blir vindens sak. Vinden kan inte bortföra fuk- 
tig sand, ej heller sand, som funnit lä bakom stenar, upphöjningar af 
marken, växter o. d. Men torr sand och sådan, som inte funnit lä, den 
far under stormiga dagar längs med marken eller litet däröfver och un- 
dantagsvis högt uppe i luften, piskande som det finaste, skarpaste regn. 
Den upphöjning på marken, bakom hvilken sandkorn funnit lä, växer i 
höjden; flere närstående sammansmälta och bilda en dyn. Raskare och 
intensivare sker dynbildningen, om någon speciellt dynbildande växt, t. 
ex. Elymus arenarius, strandråg, eller Psamma arenaria, sandrör, får 
medverka. Den sistnämnda växten tål icke öfversköljning af saltvatten 
och förekommer därför först ofvanför vågsvallets högvattensnivå (alltid 
på ett bestämdt afstånd från hafvet); vidare har den alltid sina rötter 
på ett bestämdt afstånd från markens grundvatten. Vi tänka oss en 
sandrörgrupp, som sticker upp öfver marken och bereder lä åt några 
sandkorn. Den blir öfversandad, växer fram igen, kan upptaga mer 
sand. Ju starkare sandflykt, dess raskare växt, ty sandröret är då i 
sitt rätta element. Men icke endast uppåt växer det; från hvarje led- 
stycke utgå också åt sidorna långa, trådformiga rötter, tätt besatta med 
små här, och dessa hålla sanden inom sitt område i ro. Den lilla sand- 
kullen växer i höjden. Många sådana »sandöar» smälta ihop till en 
sammanhängande dynkedja. Detta är den ursprungliga, primära dyn- 
formationen, s. k. fasta dyner. Genom att binda sand, möjliggör 
Psammaväxten för andra växter att komma till stället. När de slagit 
