13:e ADOLF ASPENGREÉN. 
Sverige (i Norrland förekomma inga » egentliga» hagmarker) vunnit stora 
terränger, som på grund af sin naturbeskaffenhet aldrig skulla hafva öf- 
vergått från hvad de ursprungligen varit ämnade till, nämligen till abso- 
lut skogsmark. 
I den trakt af södra Sverige, där jag har mitt tjänstgöringsområde, 
och hvilket jag på grund af 25-åriga erfarenhet tämligen väl känner till 
i detta afseende, nämligen Skaraborgs län, förekomma på de flesta all- 
männa som enskilda domäner s. k. hagmarker af växlande typer — alla 
mer eller mindre irrationellt skötta — af helt förklarliga skäl, då näm- 
ligen hittills inga ingående undersökningar och därpå grundade ekono- 
miskt-praktiska föreskrifter blifvit i detta hänseende vidtagna. 
På större egendomar med en mängd torp är vanligtvis fallet, att 
hvarje torpare har »sin hage», och följden häraf har äfven blifvit, att 
på en utmarksareal af t. ex. 150 hektar, så uppgår sammanlagda hag- 
marksarealen oftast till mer än skogsmarkens, hvarifrån ju all hagmark 
är så att säga utbruten. 
Uthuggningen af dessa hagmarker har gifvetvis i allmänhet försig- 
gått endast med hänsyn till erhållande af nödtorftigt bete för gårdens 
kreatur, och månget värdefullt timmerträd har fått bli »lågornas rof» i 
torparstugan likasom äfven åtskilliga värdefulla löfträd (ek) fått utan ef- 
tertanke gifva vika för yxan till beredande af mera ljus och luft åt mar- 
ken, som förmenats bäst utfylla sin produktionsförmåga genom att alstra 
ett oftast knappt, ja mången gång t. o. m. hvad man kallar »svältbete.» 
Klart är, att den naturliga skogsföryngringen på dessa marker en- 
dast med stor svårighet kan försiggå, och äfven om h. o. d. växtliga 
ungskogsgrupper uppkomma af vare sig barr- eller löfträd, så bli de 
samma vanligtvis mer eller mindre skadade af beteskreaturen antingen 
genom tramp eller bett. 
Inom de ler- och kalkrika hagmarkerna, som falla inom Västergöt- 
lands s. k. silurområde d. v. s. dessa marker som man skulle kunna 
beteckna såsom egentliga hagmarker och hvilka bilda likasom en öfver- 
gångsform från barrskogen till de vackra löfängarne — funnos fordom 
en hel del ädla löfträdsarter, såsom ek, ask, alm, lind m. fl., hvilka under 
tidernas lopp småningom blifvit degenererade af bristande omvårdnad och 
till följd af obegränsad betesrätt. Vårt stoltaste löfträd, eken, hur ter 
den sig i allmänhet i våra hagmarker? Och huru alla de andra löf- 
trädsslagen? Svaret blir vid närmare skärskådande ganska nedslående. 
Eken, det fordom heliga trädet, står vrak- och risartad kvar på sin post, 
mer död än lefvande, sedan länge oförmögen till vidare själfföryngring 
annat än genom ett odugligt rotuppslag, s. k. ekkrat. Så äfven med de 
öfriga löfträden, undantagandes ask och alm, som på varma och vind- 
