OM HAGMARKSSKÖTSEL. 133 
skyddade lokaler någon gång kan uppvisa en kraftigare, gruppvis för- 
yngring. — 
Granen, som gärna trifves samman med dessa löfträd, har vanligt- 
vis äfven en och annan åldrig representant kvarstående, som måhända 
reproducerat i några växtliga ungskogsgrupper, och härigenom har en 
växelverkan åstadkommits i afseende på markvegetationen så till vida som 
granen genom sin starka beskuggningsförmåga omvandlat den samma 
från gräs och örter till mossa och bärris. 
Våra egentligen hagmarksbildande trädslag äro emellertid björk, 
asp och al (klibb-) samt såsom insprängda rönn och oxel, hvarjämte så- 
som underbestånd förekomma en hel del buskarter, såsom hasselbusken, 
nyponbusken, hagtorn, kornell, try m. m. 
De nyssnämnda trädslagen kunna i allmänhet uthärda hvilken plan- 
lös huggningsmetod som helst — blott icke det på sina ställen bedrifna 
toppnings- och hamlingsbruket, hvarigenom trädstammen i förtid ruttnar 
ned och endast några sugkvistar återstå — och säkert är, att funnes icke 
dessa, ibland såsom »ogräs» betraktade löfträd, så skulle många hag- 
marker nu ligga fullkomligt kala. 
Af ofvan sagda buskslag är det egentligen kasselbusken, som ibland 
bildar ett nästan ogenomträngligt underbestånd och naturligtvis icke 
blott omöjliggör en kraftigare gräsproduktion utan äfven ger upphof 
till en förändrad och ur hagmarkssynpunkt förkastlig markvegetation, be- 
stående af olika slags mossarter o. d. 
Slutligen intager enbusken en säregen plats i hagmarken, å ena si- 
dan skyddande, där den förekommer i glesa grupper på det sätt, att 
den på sin ståndort icke blott håller jorden lucker och mottaglig för 
det bevingade fröet utan sedermera äfven bereder skugga, fuktighet och 
betesskydd för den så att säga z enbusken uppspirande skogsplantan; 
men å andra sidan förkväfvande eller utrotande, där den såsom en gre- 
nig matta utbreder sig på torra och steniga backar i sällskap med ljung 
och andra risväxter, hvilka ha egenskapen att göra marken hård och 
filtartad samt sålunda oemottaglig för all naturlig skogsföryngring, hvar- 
till äfven bidrager enens egenskap att »utsuga» jorden. 
Den skötsel, som ägnas hagmarken är i allmänhet högst obetydlig. 
Den finnes ibland rörande statsskogarne — på papperet (i hushållnings- 
planen); men i verkligheten göres nästan intet — och &kan för öfrigt 
icke göras något, på grund af nu rådande betesförhållanden, för skogs- 
återväxten därstädes. Man afverkar torra och döende träd samt gallrar 
måhända någon växtlig ungskogsgrupp (blädning), men t. ex. någon ord- 
nad skogsodling företages aldrig, åtminstone högst sällan. 
På 1870—80-talen funnos visserligen stadgade föreskrifter, att på 
Skogsvårdsföreningens Tidskrift, 1907. 10 
