134 ADOLF ASPENGREÉEN. 
kronoegendom skulle boställshafvare eller arrendator vara skyldig att ef- 
ter erhållen utsyning af ek återplantera 2 ekar i stället för 1 huggen; 
men då ingen vidare tillsyn härvid utöfvades, så icke blott uraktläts denna 
föreskrift mer och mer, utan äfven själfva intresset för all slags åter- 
plantering af ek upphörde. 
Beträffande de andra, ädlare löfträdsslagen är förhållandet ändå 
sämre. Träden hafva helt och hållet fått sköta sig själfva tills de i öf- 
vermoget, merendels mycket skadadt tillstånd fallit för yxan, och en- 
dast genom ett eller annat kraftigt rotuppslag hafva de sedermera kun- 
nat fortplanta sig; genom frö däremot högst sällan, enär groddplantorna 
vanligtvis blifvit beteskreaturens rof. 
Vidare en sak, som ofvan berörts och som icke oväsentligt bidra- 
ger att gifva åt hagmarken en viss bild af förödelse, det är det plan- 
lösa toppnings- eller hamlingsbruket, hvilket afser att hvart 5:te år eller 
oftare athugga de saftigaste och frodigaste kvistarne, hufvudsakligast på 
björk och asp, till erhållande af nödigt löffoder åt kreaturen. Detta 
toppningsbruk, som ännu fortfar rätt allmänt, särskildt i de s. k. torpar- 
hagarne, bedrifves utan någon som helst hänsyn till trädskötsel samt un- 
der allt för många s5-årsperioder, hvilket haft till följd, att trädet så små- 
ningom börjat att förruttna i hufvudstammen och slutligen falla ihop som 
en askhög af ringa eller intet vedvärde. 
Slutligen finnes att ytterligare beakta rörande hasselbusken, hvilken 
som nämndt förekommer mest på kalkrik jordmån — ekens växtplatser 
— att den förkväfver mången frisk ekplanta, när den utan tillsyn får ut- 
breda sig till ofta ogenomträngliga buskager. 
Mycket annat skulle kunna sägas i afseende på en försummad hag- 
marksskötsel, men det anförda torde gifva en tillräcklig föreställning om 
det växlande utseendet på en svensk hagmark — en till svagt kreaturs- 
bete prisgifven god skogsmark utan egentlig omvårdnad. 
Hvad kan och bör nu göras för att åstadkomma en rationell sköt- 
sel af våra hagmarker? 
Frågan sönderfaller, synes det mig, i tre hufvudafdelningar: 
1) Hvilka skogsmarker böra bibehållas eller utläggas till hagmark 
och tvärtom? 
2) Hvilka trädslag böra uppdragas i hagmarken och huru böra de 
skötas? 
3) Hvilka foderväxter böra och kunna med fördel insås i hag- 
marken? 
Första frågan gifver vid handen, att såväl vid skiftes- som skogs- 
indelningsförrättningar vederbörande förrättningsman noga särskiljer olika 
marktyper, så att endast sådana skogsområden som ha god ler- och kalk- 
