OM HAGMARKSSKÖTSEL. 135 
haltig jordmån och som verkligen lämpa sig för gräsproduktion samt 
ligga nära intill åker och äng, inhägnas till hagmark, hvaremot all an- 
nan skogsmark på sammanhängande sand- och grusjord bibehålles så- 
som sådan äfvensom att dylik skogsmark, som redan till hagmark in- 
hägnats, åter utlägges till skog. 
Härvid är af vikt att som särskild betesmark utmärka s. k. betes- 
slätter med djupare och kraftigare jordmån, hvilka trakter, om de äro 
alltför sanka, böra lämpligen afdikas, gödslas m. m. samt hållas afröjda 
från all skog. Dylika slätter gifva vanligen det bästa, naturliga betet. 
Då 1903 års skogslag ej utgör hinder för skogsmarks utläggande 
till nödig beteshage, etc., borde dock i sammanhang härmed viss före- 
skrift hafva lämnats, att beteshagen icke får, såsom det på flera håll 
blifvit tolkadt, kalafverkas, utan att alltid ett glest löfträdsbestånd där- 
städes måtte förefinnas. 
Andra frågan innehåller den alltid svärlösta kombinationen mellan 
träd- och gräsproduktion. 
Björken kommer nog allt framgent att förblifva hagmarkens för- 
nämsta trädslag och bör behandlas efter blädningsprincipen med iakt- 
tagande, att allt för tidiga gallringar böra undvikas, då härigenom mar- 
ken lätt kan ljunggå och det myllbildande löfaffallet förminskas. Där- 
jämte bör det ofvan nämnda toppningsbruket helt och hållet borttagas. 
Klibbalen anses på vattensjuka lokaler böra utgallras och blädas 
efter gängse metoder, så att ingen försumpning åstadkommes genom för 
tätt bestånd. 
Den omtvistade åsikten angående »ädlare löfträd» i hagmarken fin- 
ner jag böra tolkas så, att plats alltid bör lämnas därstädes icke blott 
åt dem utan äfven åt vissa »ädlare barrträd», hvilka alla hafva fordrin- 
gar på god ler- och kalkhaltig jordmån samt kräfva en sorts trädgårds- 
skötsel, hvilket äfven bäst passar för sådana marker, som ligga i när- 
heten af gårdarne. 
En grupplantering i hagmarken anser jag vara värd all uppmärk- 
samhet, då den icke gör obehörigt intrång på gräsväxten, utan tvärtom 
genom en lämpligt afpassad beskuggning håller markytan frisk, hindrar 
bildandet af en uttorkande markbetäckning samt tillför jorden gödning 
genom blad- och barraffall. Dessa grupper böra ej öfverstiga 6 å 8 ar 
samt innehålla så väl vanliga barr (gran-) och löf- som ädlare gran- och 
löfträdssorter, allt efter lokala jordmånsförhållanden. Grupperna böra 
om så erfordras, göras flyttbart. Afståndet mellan grupperna bör ej 
tagas större än att marken tillräckligt skyddas för uttorkning, senfroster 
eller förvildning. 
