140 P, O. WELANDER. 
ej får förbises, att gröfre träd förränta sig med kanske 2 proc. pr år 
enbart genom skogens allmänna värdestegring och att det efter afverk- 
ning af öfvermogen skog ofta kräfves skogsodling för att erhålla åter- 
växt. I allmänhet synes författaren vilja häfda en mer optimistisk åskåd- 
ning i fråga om öfverafverkningen af landets skogar än öfverjägmästaren 
Wallmo i sitt föredrag 1905. Allmänt har ock gjorts den anmärknin- 
gen, att hans framställning var öfverdrifven. Men så länge icke direkta 
undersökningar bevisa detta, måste det få anses som en öppen fråga, 
huru stor öfverafrkningen kan vara i förhållande till nuvarande tillväxt. 
Vidare framhåller författaren i likhet med skogskommitten och många 
andra, att det bör vara nog att utgå ifrån, hvad våra skogar kunna af- 
kasta vid god skötsel, hvarigenom situationen blir mycket ljusare. Man 
skulle väl ock kunna allmänt stanna vid denna ståndpunkt, ifall man 
visste att öfverafverkningen vore endast en långsamt inverkande faktor, 
så att den beräknade bättre skogsvården kunde antagas öka produktio- 
nen så snart och så mycket, att landet ej hunne lida nämnvärd skada. 
Men med tanke på den oerhörda utveckling vår trävaruindustri har ta- 
git, är det knappast rådligt att vi slå oss i ro med en sannolikhetskalkyl 
öfver en väntad framtida tillväxt. 
Alla ana, att öfverafverkning pågår och den &£axz vara mycket af- 
sevärd. Äfven den om våra skogsförhållanden så erfarne som herr af 
Z. säger sid. 250 i förevarande uppsats, att skogskapitalet under de 
senare årtiondena »krympt samman med stor hastighet.» Huru skola 
de se ut 30 år härefter? Manne icka saken är af den vikt för hela 
landets ekonomiska lif, att vi borde göra en utredning, huru debet och 
kredit kan ställa sig under den tid, nuvarande generation bär ansvaret 
för skogshushållningen, t. ex. för närmaste 30 år?" 
Men äfven de finnas, som anse att frågan om öfverafverkning är 
af underordnad betydelse. »Frågan om våra skogars bevarande är ju 
mycket stor, men frågan om våra skogars tillväxt är kanske ännu större», 
säger en. »Hufvudsaken är att vi sätta marken i godt stånd», säger 
en annan. 
Uppenbart är att både fordran på sparsamhet med skogen och 
sträfvan att öka tillväxten ha sitt berättigande, men hvilkendera som är 
hufvudsaken beror på rådande förhållanden. Och det är i grund och 
botten en felaktig uppfattning att gentemot krafvet på sparsamhet vilja 
! Tillväxten för så kort tid bör kunna säkrare beräknas genom att frånräkna alla kal- 
marker, hvilka äfven om de skulle skogsodlas ej få någon betydelse för skogsafkastningen 
inom 30 år. Äfven degenererade marker med mycket nedsatt tillväxt borde räknas sär- 
skildt. Utredningen kunde ske länsvis eller för hvarje öfverjägmästaredistrikt och sakkun- 
nige män finnas numera i hvarje län för ett sådant arbete. 
