144 P. O. WELANDER. 
än 20 kvadratmil, måste de anses utgöra en tämligen trogen bild af 
skogarnes tillstånd enligt K:s och hans skogsförvaltnings uppfattning 
i dessa trakter. Skogens växtlighet kan ej heller antagas vara bättre 
utan snarare sämre i det nordligare Norrbottens län. K. har äfven upp- 
gifvit att omkring 75 24 af träden på statens marker i Norrland upp- 
hört att växa — alltså i det närmaste samma siffra som för de upp- 
skattade, enskilda skogarne i Västerbottens län. Under antagande att 
vi godkänna dessa uppgifter skulle således omkring 3/, af all skog i 
större delen af Norr- och Västerbottens län och på kronoparkerna i 
södra Norrland vara oväxtlig och böra hastigt afverkas med en frist af 
30 högst 40 år. Vi skulle på detta sätt exportera hufvudparten af den 
sparade skogen i Norrland redan i vår tid. 30—40 år kan synas vara 
rätt lång tid, men är dock mycket kort i fråga om skogshushållning i 
en landsdel, där halfva denna tid behöfves blott till att få en nödtorftig 
själfåterväxt. Man må med skäl spörja efter de närmare motiven till så 
ödesdigra åtgärder, hvilka synas närmast passa en privatman som är 
konkursmässig eller annars ämnar realisera sina tillgångar men icke 
svenska staten. 
Motiven, säger förf., äro först och främst att göra marken mera 
produktiv samt att undvika förlust på skog, som tillväxer med för låg 
ränta eller rent af ruttnar bort. Beträffande den väntade ökade tillväx- 
ten så får dock ej glömmas, att, äfven om den skulle vinnas, blir dock 
närmaste resultatet af åtgärderna vid afverkningsperiodens slut blott 
ofantliga vidder af dels kala, dels buskbeväxta områden, hvilka först 
om 80—100 år därefter kunna lämna någon afsevärd afkastning. Det är 
ju glädjande att se en så osedvanlig omtanke för kommande släkten, men 
på grund af åtgärdernas långt gående verkningar torde försiktigheten 
bjuda att äfven se till, hvilken betydelse de kunna få för tiden närmast 
efter öfvergångsperioden. Det kan ock ifrågasättas, om den ökade till- 
växten i verkligheten blir så stor. Vår öfvertygelse är att växtligheten 
äfven efter afverkningen på många ställen blir minimal, ty en hel del 
marker äro så magra, att de icke förmå producera skog med nämnvärdt 
större växtlighet än den nuvarande och många vattensjuka områden äro 
så starkt stenbundna eller lutningsförhållandena så ogynnsamma, att det 
är ringa utsikt att för rimliga afdikningskostnader i någon afsevärd mån 
förbättra marken. På åtskilliga marker skulle man t. o. m. riskera att 
ej alls få återväxt. Af mera direkt betydelse för nutiden är det andra 
skälet, att den oväxtliga skogen står räntelös och delvis rent af förfares. 
Så är tyvärr fallet beträffande en del skog i öfre Norrland, men äfven 
härvid får man akta sig för öfverdrifna framställningar.: Det bör näm- 
ligen icke förtigas, att enskildes hemman, som äro satta under utsynings- 
