148 P. O. WELANDER. 
ett yttrande sid. 225, där han säger, att sågverken äro baserade ej 
blott på egna skogstillgångar utan äfven på kronans och böndernas. 
Om nu kronan fortsätter att spara på sina skogar, heter det, att »följden 
blir nödvändigtvis endast den, att enskildes växtliga skogar, som skulle 
utgöra de framtida resurserna, måste allt för mycket anlitas till stort 
men för landets ekonomi.» Huru sågverken äro baserade, d. v. s. an- 
tal sågramar skulle således bestämma afverkningen. 
Det vore för industrin och landet lyckligt, om sågverksägarne hade 
den rakt motsatta åsikten som norm för rörelsen, att tillväxten bestäm- 
mer afverkningen och denna sågramarnes antal. Äfven om principen 
måste modifieras i fråga om trakter med mycken mogen och trögvä- 
xande skog som i inre Norrland, är den dock som grundprincip den 
enda hållbara. Och det går icke an att i dylikt fall göra hela skogs- 
afverkningen till ett enbart ränteproblem som K. helst ser saken. >Hvad 
tjänar kapital till, om det icke lämnar någon ränta och att äfven staten 
skall göra sitt kapital räntebärande är en nationalekonomisk princip, som ej 
kan kullslås», säger han. 
Detta låter nog säga sig, privatekonomiskt sedt. En enskild man 
behöfver ej se skogen annat än ur ren affärssynpunkt; ger den ej nöj- 
aktig ränta, så är det i våra dagar lätt att göra guld af gröna skogar 
och, man sätter in kapitalet i andra mer räntabla aftärer eller slår sig 
i ro — allt efter omständigheterna. Ur statsekonomisk synpunkt blir 
saken ej så enkel; ty skogen har verkligen äfven ett annat ändamål än 
att lämna ränta åt ägaren, särskildt i skogsbygder, nämligen att gifva 
lifsuppehälle åt befolkningen; och så länge staten ej har andra existens- 
möjligheter att bjuda Norrland i stället, måste den se till, att skogen 
bevaras, äfven om den tillsvidare ger låg ränta. Från denna synpunkt 
är K:s förslag icke tillfredsställande; det är byggdt på en utprägladt 
privatekonomisk grund och därför icke antagligt. 
Men det duger icke heller att stanna vid det nuvarande, där vi 
mest af förhållandenas makt varit bundna så länge. Mycken skog står 
i fara att försämras, återväxten äfventyras allmänt, sedan skogseldarne 
upphört, trögväxande gran och markogräs vinna allt större terräng — 
skogarne gå alltjämt tillbaka, degenereras. Vårt program måste blifva 
mer liberalt än det nuvarande och mer moderat än herr K:s för att 
kunna blifva ett samlingsprogram för framtida skogshushållning i Norrland. 
Skogssköfling och degeneration, det är skogshushållningens Caryb- 
des och Scylla i den norrländska skogspolitiken. Följa vi K:s förslag, 
segla vi med full fart upp på ötverafverkningens och skogssköflingens 
Carybdes, att det blir ej lätt att komma ifrån det äfventyret. Sitta vi 
äter kvar, där vi äro, så hur sakta det än går, drifva vi allt längre ned 
