HVILKA ÄRO HUFVUDMOMENTEN I DEN NORRLÄNDSKA SKOGSHUSHÅLLNINGEN? 149 
mot degenerationens Scylla och där sitta vi förr eller senare ohjälpligt 
fast. Men framåt måste vi. Råmaterielet börjar tryta för industrien 
och den måste vi alla hjälpa med alla vällofliga méådel; kol- och trä 
masseved m. m. kunna snart afsättas äfven i nordliga trakter och in 
landsbanan bör blifva en god/fhjälp för skogsvården — det börjar alltså 
komma vind i seglen. Men Åå är en gammal erfarenhet, att möjlighet 
att afsätta äfven små dimerisioner kan befordra såväl skogsvården som 
skogssköflingen — därför Aesto nödvändigare att i tid känna rätta kursen. 
Vi våga blott iwKorthet antyda, åt hvad håll vi böra gå — sak 
kunnige och myndigheter torde i en snar framtid närmare bestämma 
riktningen. Först af allt är det nödigt att få klar utsikt, så att det blir 
möjligt att afgöra, hvar vi äro, m. a. o. vi måste något så när känna 
virkesförbrukningen och skogens tillväxt under närmaste framtiden och 
äfven något närmare om skogarnes beskaffenhet. 
Intet afsättningsbart får förfaras och skogarne skola fortast möjligt 
uppbringas till full produktionsförmåga; dock måste afverkning af mo- 
gen och trögväxande, frisk skog ske på sådant sätt och till sådan be- 
gränsning, att återväxten betryggas och att större rubbningar ej ske i 
landets ekonomi. Att härvid uppgifva bestämda siffror låter sig för 
närvarande ej göra. Dock vilja vi ifråga om här granskade förslag till 
skogshushållning framhålla, att om större delen af Norrlands skogar 
verkligen skulle vara så oväxtliga, att ända intill 75 94 af nuvarande 
virkesförråd behöfde afverkas, hvilket dock ej är sannolikt, så bör denna 
afverkning fördelas på minst dubbla den tidsperiod K. uppgifver, så att 
gallring och ljushuggning kunde börja på de först afverkade trakterna 
vid periodens slut, hvarigenom det blefve möjligt att få den skogshus- 
hållningens röda tråd, som heter uthållighet, att hänga samman. 
Och på uthållighet måste äfven vår trävarurörelse ovillkorligen vara 
baserad, annars drager den ofelbart ofärd öfver landet. Skulle det vid 
närmare undersökning befinnas, att den håller på att äta upp vårt skogs- 
kapital, då måste vi säga, att, hur storartad den än må synas, är han 
dock i själfva verket blott en koloss på lerfötter och ju längre vi stötta 
honom, dess värre blir det, då han till sist ramlar. 
Är vår trävaruindustri för stor att kunna lefva i längden, är 
det en utomordentligt viktig angelägenhet att laga han i tid får mått- 
liga dimensioner, svarande mot våra resurser. Då skall han bestå till 
välsignelse för land och folk icke blott i vår tid utan äfven i våra ef 
terkommandes. 
Skogsvårdsföreningens tidskrift, 1907. 5 
