SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 1007. H. 4—35. 
Hufvudmomenten i den norrländska skogs- 
hushållningen. 
Af Frans Kempe. 
Med anledning af jägmästaren P. O. Welanders uppsats i Tidskrif- 
tens förra häfte anhåller jag om plats för nedanstående. 
I mitt lilla bidrag till byråchefen af Zelléns afhandling om våra 
skogars vård och afkastning har jag för den norrländska skogsvården 
uppställt följande hufvudmoment: 
1. Att afverkningen så bedrifves att i första rummet den skadade, 
undertryckta, utvuxna eller öfvermogna skogen af alla dimensioner bort- 
tages, hvarhelst den finnes, under det att afverkningen af den växtliga 
skogen inskränkes till gallring och ljushuggning. 
2. Att alla sanka marker torrläggas. 
3. Att alla kala marker, där man icke har att inom kort förvänta 
naturlig föryngring, besås, dock hufvudsakligen med tallfrö. 
4. Verksamt förbud mot bete å annans mark, hvarigenom beredes 
möjlighet för den enskilde skogsägaren att skydda den mark, där för- 
yngring af skog försiggår. 
Hvad jag i det första momentet velat säga är, att de skogsförbru- 
kande industrierna — trävaru-, pappersmasse- och kolindustrien — så 
länge tillgång därå finnes, för sina behof böra nöja sig med den ska- 
dade, undertryckta, utvuxna eller öfvermogna skogen af alla dimensioner 
samt gallringsvirke från de växtliga skogarna, på det att dessa senares 
kapital ej allenast må bevaras, utan äfven ökas. Mig synes icke myc- 
ket vara att säga mot en dylik åskådning. Men herr Welander är, som 
af uppsatsen framgår, af en helt annan mening. Orsaken härtill är väl 
i första rummet den, att han tillåtit sig antaga, att mitt yrkande, att 
de växtliga skogarna skola sparas, icke är allvarligt menadt. Han anser 
det vara »en vacker, om ock from önskan». Jag vågar bestrida hans 
rätt till ett dylikt antagande, och jag påstår att han saknat allt fog för 
detsamma. Äfven för honom torde det nämligen ej vara okändt att jag 
icke blott på det ifrigaste sökt hindra antagandet af vår nya skogslag, 
som jag icke ansåg tillräckligt verksam, utan äfven att jag år 1900 för- 
mådde Västernorrlands läns landsting att tillsätta en kommitté, hvilken 
