HUFVUDMOMENTEN I DEN NORRLÄNDSKA SKOGSHUSHÅLLNINGEN. 187 
tillsammans med en dylik vald af Jämtlands läns likatänkande landsting, 
afgaf ett utlåtande, som utmynnade i ett förslag till lag af helt annan 
och mer effektiv art än den af skogskommittén utarbetade, samt att jag 
i detta arbete hade min dryga andel. 
Har man rätt att tänka, att allt detta arbete blott varit en komedi? 
Jag vågar tio att herr Welander är så godt som ensam om den upp- 
fattningen. De masspetioner — 6,000 namn — som insändts till rege- 
ringen i afsikt att förinta verkan af ofvannämnda af landstingen gillade 
förslag, gifva mig i hvarje fall rättighet att tro så. 
Ett faktum är emellertid, att mina bemödanden strandade. Under 
sådana förhållanden har jag ansett lämpligt att söka på öfvertygelsens 
väg vinna målet: att reservera de växtliga skogarna för framtida behof. 
Men härtill hör i första rummet, att staten i högre grad, än hittills 
skett, utstämplar sådan skog, som från skogsvårdssynpunkt bör bort- 
tagas, hvarigenom de sågverksägare, som från egna skogar redan af- 
verkat dylik skog, bli i tillfälle att erhålla sina behof från statens skogar 
och sålunda att spara sina egna växtliga skogar. Att man bör afverka 
den dåliga skogen, innan man angriper den goda, synes mig själfklart. 
Tyvärr har herr Welander icke utvecklat sitt program för den norr- 
ländska skogshushållningen, men han har dock lämnat en del antyd- 
ningar därom. Så säger han på ett ställe, att inlandsbanan bör blifva 
en god hjälp för skogsvården. Men icke kommer den, som herr W. 
vill, att bidraga till bevarandet af den gamla skogen; det är väl fast- 
hellre genom afverkning af sådan skog, som banan kommer att göra 
nytta. Herr W. önskar, att skogarna fortast möjligt skola uppbringas 
till full produktionsförmåga, men samtidigt vill han på inga villkor, att 
den mogna och trögväxande skogen borttages under de 40 år, jag för 
detta ändamål anslagit. Han synes till och med anse bevarandet af 
den gamla och oväxtliga skogen vara Norrlands enda räddning; hela 
hans uppsats går nämligen ut på, att vi skola handskas varligt med 
dylik skog. Att han under sådana förhållanden finner mitt förslag allt- 
för radikalt, eftersom detsamma går ut på att vi skola koncentrera af- 
verkningen just på den gamla skogen, är helt naturligt. 
Efter allt detta hade jag väntat mig, att han skulle påyrkat en 
minskning i trävaruexporten. I dess ställe framhåller han, att den mängd 
oväxtlig skog, som finnes, måste föranleda en ökning i afverkningarna. 
Är detta verkligen hans mening, så protesterar jag på det bestämdaste 
däremot; jag anser nämligen hvarje ökning i trävaruexporten ej blott 
obehöflig, utan rent af skadlig. 
Han erkänner att sköfling af ungskog äger rum, men han nämner 
intet ord om att denna sköfling borde stäfjas, och man frestas att tänka, 
