188 FRANS -KEMPE. 
att han anser att försiktighet vid afverkning af den utvuxna och öfver- 
mogna skogen är viktigare än till och med bevarandet af ungskogen. 
I hvarje fall har han en stor omsorg om skogens gubbar och abnormt 
växande individer, den s. k. oväxtliga skogen, men han visar ej något 
vidare intresse för ungskogen och medelåldersbestånden; de må skydda 
sig själfva. Han ömmar för Norrland, för dess industri och arbetare 
— och jag tackar honom därför — men då han vill bygga Norrlands, 
dess industriers och arbetares framtid på den utvuxna och oväxtliga 
skogen, så betackar jag mig. Jag tror nämligen, att det är säkrare att 
bygga framtiden på den lifskraftiga skogen. Det troligaste är väl, att 
herr W. menar, att, då vi icke kunna få bukt på sköflingen af de växt- 
liga skogarna, vi måste hålla på de gamla. Men om så är, hvarför icke 
säga det rent ut? 
Herr Welander påstår, att jag uppgifvit, att 735 2 af träden på 
statens marker i Norrland upphört att växa. Jag har genomläst min 
uppsats men kan icke finna, att jag skrifvit detta. I öfrigt känner jag 
statens skogar alltför litet, för att jag skulle kunna våga att lämna en 
dylik uppgift. Sannolikt vet herr W. ock, att jag vid Skogsvårdsföre- 
ningens möte varnade för den uppfattningen, att de af Mo och Domsjö 
förvaltning undersökta skogar skulle utgöra en rätt exponent för det till- 
stånd, hvari de under statens vård stående skogar z allmänhet befinna 
sig. Ej ens för sådana skogar har jag således lämnat förestående uppgift. 
Herr W. anser, att, därest man, i stället för att, som nu sker, af- 
verka såväl de växtliga som de oväxtliga skogarna, skulle afverka efter 
mitt program, en svår kris skulle uppstå. Skulle en sådan komma, så 
är orsaken en helt annan, nämligen den beklagliga omständigheten att 
årligen millioner unga, växtliga träd afverkas, hvilka bort få utgöra in- 
dustriens framtida resurser. En annan omständighet är förbudslagen, 
hvarigenom skog skall förbehållas den, som sköflar, men ej få förvärfvas 
af den, som vårdar den, och att såväl min bror som jag i denna lag 
se en våda för framtiden, borde icke förvåna någon vän af skogen och 
arbetaren. Kommer industrien på lerfötter, hvilket ju är möjligt, så är 
det icke dess eget fel; samhället har så velat det. Tryggast hade det 
onekligen varit, om den byggt uteslutande på egen skog. Men då hade 
all annan skog — fulla 80 Z af det hela — förblifvit värdelös och hända 
hvad som hända vill, så har industrien dock gjort ett godt stycke ar- 
bete, när den gaf värde åt all skog, ej blott sin egen. Ingen tänkte 
heller på förbudslag, när sågverken byggdes. 
Men hvad som än sker i sydligare hälften af Norrland, så tror jag 
dock, att faran för Norr- och Västerbotten är ganska liten, ty där hafva 
vi effektiva skogslagar. Och ingenstädes kan skogen bli så väl skött, 
