216 EDVARD WIBECK. 
årligen skeende utmönstring. I de parceller, där sådderna gå väl till, blifva 
dessutom efter hand betingelserna för en utvecklingskraftig själfsådd allt ogynn- 
sammare. 
För försöksfältens framtida värde är det tydligen af yttersta vikt, att 
redan under innevarande år en omsorgsfull utgallring af själfsådda plantör 
äger rum. Denna första utmönstring blir svårare, ju längre den uppskjutes, 
och på samma gång blir den noggrannhet, med hvilken den utföres, väsent- 
ligen bestämmande för storleken af den felprocent, som fortväxande själf- 
sådd kommer att åsamka försöksresultaten. Längre fram borde dessa gall- 
ringar utan olägenhet kunna anförtros åt den lokala skogsförvaltningen. 
En ringa procent själfsådda plantor länder ej till större men för kul- 
turernas värde för proveniensförsök än för deras värde som rena gronings- 
och återväxtförsök. Att för det ena ändamålet förkasta dem och för det 
andra tillmäta dem full beviskraft är högeligen inkonsekvent. Författarens 
felslut beror däraf, att han, såsom af uppgifterna å sid. 87 samt af tabell 
13 framgår, endast tänker sig en undersökning af de fortväxande plantorna 
— de rent morfologiska och fenologiska rönen alltså —i form af en gransk- 
ning af några få individer. Under sådana förhållanden kan tydligen redan 
en enda förväxling mellan tvenne plantor af olika härstamning betydligt för- 
rycka räkneresultatet. I själfva verket blir ett dylikt urplock af ett fåtal 
individer, äfven om deras hästamning är absolut viss, intet annat än 
en tämligen värdelös skenundersökning. Man må »på känn» välja aldrig 
så noga, hvad man tror vara ett ungefärligt medeltal, resultaten blifva lika- 
väl ej bevisande. 
En förträfflig illustration härtill är tabell 13 1 författarens uppsats. Af 
denna tabell skulle sålunda framgå, att på försöksfälten n:o 32, Ramsjö, och 
n:o 35, Vindeln, rotens medellängd hos alla talsorterna var större 
hos de It:åriga än hos de 2:åriga plantorna. Ett lika egendomligt 
förhållande visar å Ramsjöfältet granplantorna, hvilkas längdsiffror för 
såväl rot som barr äro genomgående högre hos yngre än hos äldre 
plantor. Dylika besynnerligheter finner man äfven angifna för enstaka par- 
celler å försöksytorna n:o 29, 33 och 34. Försåvida ej de 2:åriga plantor- 
nas rötter vid upptagningen afslitits i sina yttersta förgreningar, måste man 
medgifva, att slumpen i föreliggande fall lekt ganska elakt med författarens 
undersökningar. Beträffande barrens längd hos granplantorna från Vindeln 
kan det tänkas, att torkan under år 1906 (se tabell 4l) bragte plantorna 
på det magra, sandiga försöksfältet att detta år sätta kortare barr än under 
det föregående. Att unga plantor framvisa förhållanden sådana som de här 
framdragna, är emellertid knappast normalt, hvadan de nakna sifferuppgif- 
terna blifva fullkomligt vilseledande. 
Öfverhufvudtaget hade det varit önskvärdt, att författaren varit mindre 
njugg med upplysningar öfver yttre förhållanden af ett eller annat slag, 
hvilka kunnat inverka på försöksresultaten, — allt kan man ej omtala i 
tabeller. 
En morfologisk undersökning af materialet måste för att ha värde stödja 
sig på mätningar å ett stort antal — minst ett par hundratal — individer. De- 
taljmätningarna böra vidare sammanställas efter variationsstatistiska me- 
toder. Konsten att framanalysera det väsentliga, typen, ur de varierande 
individernas mångfald har under de sista årtiondena utbildats till en verklig 
