CARL VON LINNÉ. 229 
Det torde icke vara ur vägen, att vid ett sådant tillfälle som detta, 
litet utförligare redogöra för Linnés skriftställarskap på de området. 
Redan mycket tidigt under sin verksamhet finner man, att Linné 
haft blick för våra skogars vård. Den första längre resa, som Linné 
gjorde, var då han som ung student (25 år) reste till Lappland. En 
dylik färd var på den tiden förenad med betydande svårigheter. Ifrån 
kustlandsvägen rundt Bottenhafvet ledde inte en enda ordentlig väg in 
till Lappland. När Linné därför från Umeå skulle bege sig upp till 
Lycksele lappmark, hade han endast att rida en oländig, nästan ofram- 
komlig klöfjeväg och väster om Lycksele lyckades han ej framtränga 
långt. Den stora Lycksmyren satte för honom ett oöfverstigligt hinder. 
Bättre lycka hade han, då han längre fram på sommaren från Luleå 
utmed Lule älf trängde in i landet. Han for då, till stor del vandrande 
genom skogarna, öfver Jockmock till Kvickjock där han öfver fjällen 
vandrade öfver till Norge, hvarefter han återvände till Luleå i hufvud- 
sak samma väg som han farit dit. Under denna resa fick Linné sålunda 
tillfälle att se det stora skogslandet i norr och stifta den första be- 
kantskapen med de väldiga, orörda urskogarna, där endast skogseldarna 
då och då gjort ett afbrott i utvecklingen. I hans anteckningar från 
denna resa, som första gången utgåfvos på svenska från trycket så sent 
som 1889, finner man ofta, hur han beklagar, att skogarna icke komma 
till någon användning. »Stora skogarna af tall stå öde och fåfänga, ty 
ingen behöfver timret, hvilket faller omkull och ruttnar bort. Queeritur”, 
om ej skulle meritera göra tjära och beck häraf? R. (responditur”), den 
långa vägen betalar ej mödan, dicat judex”. I hela Sverige kunde 
ej så mycken blifva som här. Mån hon ej kunde köras om vintren 
20 mil? "» 
Under Dalaresan, som i juli och aug. 1734 företogs tillsammans 
med flera andra Uppsalastudenter, återkommer han ofta till sitt gamla 
intresse för skogens bättre tillgodogörande. Resan gick denna gång 
från Falun öfver Rättvik till Ore, Orsa och Mora. Från Mora färdades 
han genom Älfdalen till Särna och därifrån in i Norge. Från Norge 
reste han tillbaka till Särna samt genom Transtrand och Lima öfver 
Äppelbo tillbaka till Falun. Isynnerhet voro skogarna i Älfdalen sorg- 
liga, antingen brända af eld eller ruttnande och kullfallande af ålder- 
domssvaghet. Den lilla skildring, som Linné ger af skogarna utmed 
vägen, torde icke sakna sitt intresse. 
»Skogseld hade på åtskillige tider förderfvat den stora skogen, 
som ligger emellan Åsarna och 9?/, mil från Särna. På ett par stäl- 
! Frågas ? Svaras ? torde den sakkunnig säga + Iter lapponicum sid. 59 i Carl von 
Linnés ungdomsskrifter, saml. af Ew. Ährling, andra serien, Stockholm 1889. 
