230 HENRIK HESSELMAN. 
len syntes ännu elden röka, på andra begynte örterna växa upp af 
en för några veckor sedan bränd skog. Af de nedfallna träden såg 
man, att elden på åtskillige tider härjat. Häraf låg nu det ena stora 
trädet öfver det andra kullfallet, halfruttet, lemnandes allena här och 
där några glest stående träd. Jorden var borta, föga något grönt, utan 
den ena stenen på den andra, som hade hela marken varit ett rödt 
stenrör. MNäppeligen hade man tillförne sett någon så illa handterad 
skog, helst så ansenlig. 
Bergen voro ej särdeles remarquable, emellan hvilka lågo kärr och 
myrar, med vackert gräs betäckte. 
9/, m. förr än man kom till Särna, kom man uti en trång skog, 
som på jorden var snöhvit af mossa, men ofvan uti svart och mörk af 
en svart, skägglik mossa, som hängde allt öfver nedre delen af träden. 
Jorden var här stenig, med mo fylder. Hade under vägen blåst, hade 
ock vi varit fogelfrie, för de månge ruttnade och till fall hotande träden, 
ibland hvilka öfra delen af ett halft stort träd hängde uti ett annat, 
just öfver vägen.»! 
Liksom i Lappland röra sig också under denna resa hans tankar 
ofta om, hur skogen skall bättre kunna användas. I sina anteckningar 
från Särna säger han t. ex. »Den stora skogen, fast så mycket för- 
derfvad, gör publicum ingen nytta med sina härliga timberstockar, 
masteträd och skeppsvirke; vore possibelt att få honom genom Dal- 
elfven neder till hafvet utan för stor depence, funnes här en lång tid 
tillräckeligt virke.>” Eller ock tänker han sig att skogen skall få an- 
vändning till kolning »Skogen emellan berget och Idre var beklagelig 
att påse, huru hvart annat träd var torrt och förvissnadt af skogseld, 
dels såg man ock andra skogar omkring Idre, hvilka på jorden voro 
hvite af nyss uppvuxen renmossa, på stammen svarte af brand, grenarna 
grå och förtorkade. En del af topparne gröna med litet lif, att en enda 
blåst mer här skulle uträtta än tusende nerhuggare ett helt år. Beklag- 
ligt är, att intet bergverk har skall vara, där skog vore öfverflödigt, om 
han rätt handterades och utom hvilket folket näppeligen kan berga sig.»” 
Det stora skogslandet i norr ger honom ett starkt intryck af en 
ödemark, där det finnes stora rikedomar, som till ingen nytta förspillas. 
I »Flora lapponica» kallas det lappska skogsområdet »Desertum Lap- 
ponicum» d. v. s. den lappska ödemarken. De väldiga afstånden, 
ödsligheten, enformigheten hvila ännu tungt öfver all företagsamhet. 
t Iter Dalekarlicum sid 278 i Carl von Linnés ungdomsskrifter, saml. af Ewald Ähr- 
ling. Andra serien. Stockholm 1889. 
SRIKes sid 281: 
SANeNSsida288: 
